ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

02 березня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №950/363/20 
Номер провадження 22-ц/816/303/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.

у присутності :
позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Стеценка Віктора Михайловича , 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 14 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Бакланова Р.В. у м. Лебедин, повний текст якого складений 24 грудня 2020 року,     
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення , 

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, в якому просили усунути їм перешкоди у користуванні житловим приміщення - квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення без надання іншого житла ОСОБА_3 . 
Свої вимоги мотивували тим, що їм на праві спільної часткової власності належить вказана квартира. Колишня дружина позивача ОСОБА_2 - відповідач ОСОБА_3 вселилася та стала проживати в цьому житловому приміщенні як член сім`ї власника. Після розірвання шлюбу відмовилася залишати спірне житло, систематично вчиняє сварки та конфліктні ситуації, що унеможливлює їх спільне проживання, та як наслідок, позивачі були вимушені залишити належну їм квартиру. Позивачі зазначають, що відповідач відмовляється як укладати договір оренди частини житлового приміщення, так і від добровільного залишення житла. Крім того стверджують, що відповідач не утримує квартиру в належному санітарному стані, що може призвести до втрати функціонального призначення квартири. 
Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 14 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити. 
Апеляційну скаргу мотивують тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні належною їм квартирою. Зазначають, що на даний час відповідач перебуває на заробітках за кордоном, а дітей залишила на свою матір. У зв`язку з виявленим фактом викрадення ОСОБА_3 цінних речей з квартири, була подана заява до поліції, на даний час проводиться перевірка. Також вказують на те, що вони не заперечують проти проживання в квартирі дітей на час перебування відповідача за кордоном. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначила, що рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такими, що не впливають на висновки суду, а тому просила у задоволенні апеляційної скарги позивачів відмовити. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення  апелянта ОСОБА_1  та її представника - адвоката Стеценка В.М., які підтримали доводи апеляційної скарги ,  перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 12,13).
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі із 07 липня 2007 року, який було розірвано заочним рішення Лебединського районного суду Сумської області від 21 квітня 2017 року (а.с. 19, 20). Під час шлюбу у них народилися діти - сини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої виконавчим комітетом Лебединської районної ради 20 листопада 2020 року, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 та неповнолітні діти: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 18). 
З довідок від 17 січня 2020 року, виданих за підписом депутатів міської ради Реви В.М. та Волошина О. слідує, що ОСОБА_1 за місцем реєстрації не проживає з жовтня 2019 року, а ОСОБА_2 з серпня 2018 року (а.с. 40, 41, 42, 43).
Позивачі звертались до ОСОБА_3 із пропозицією укласти договір оренди житлової кімнати площею 16,6 кв.м., проте відповідач відмовилася від його укладення. 
За зверненням представника ОСОБА_2 - ОСОБА_11 службою в справах дітей виконавчого комітету Лебединської міської ради проведено обстеження умов проживання неповнолітніх дітей відповідача ОСОБА_3 у спірному домоволодінні, за результатами якого було встановлено, що мати з дітьми проживають у вітальні квартири в якій прибрано та створені належні умови для проживання та виховання неповнолітніх (а.с. 48). 
Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач вселилася в спірне житлове приміщення та стала проживати в ньому як член сім`ї власника, а тому припинення сімейних відносин з власником не є самостійною підставною для її виселення. Також, судом було враховано наявність у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільних неповнолітніх дітей, які на даний час знаходяться на утриманні саме відповідача, права на користування житлом їх батьків. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Нормами ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.
У відповідності до положень ст. 317, ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
За змістом ч. 1 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом (ст. 406 ЦК України). 
При створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Разом із тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від  04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
Крім того, статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Такі висновки у подібній справі виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 61-298 цс 19.
       Судом встановлено та не спростовано позивачами, що ОСОБА_3 проживає в спірній квартирі більше 10 років, правомірно набула право користування житлом, як член сім`ї власника, іншого житлового приміщення на праві власності відповідач немає. 
       Доводи позивачів про створення відповідачем умов, які унеможливлюють їх спільне проживання не підтверджені на доказах. Зокрема, наявні в матеріалах справи копії заяв ОСОБА_1 до відділку поліції свідчать про наявність у позивача з ОСОБА_12 спору щодо майна, яке знаходиться у квартирі, а також оформлення останньою пільг по сплаті житлово-комунальних послуг. 
       Доказів навмисного псування відповідачем житлового приміщення, вчинення нею дій, які порушують правила співжиття, чи вчинення щодо одного із позивачів фізичного та психологічного насильства, про що вони вказують у позовній заяві та апеляційній скарзі, матеріали справи не містять. 
Судом першої інстанції надана належна оцінка і наданій ОСОБА_1 медичній документації, та дійшов до обґрунтованого висновку, що вони жодним чином не підтверджуються наявності причинно-наслідкового зв`язку між її захворюванням та діями відповідача. 
Щодо звернення ОСОБА_1 до відділку поліції з приводу зникнення речей з квартири, то по даному факту було проведено перевірку, за наслідками якої було встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існує майновий спір, що у свою чергу не є підставою для виселення останньої. 
Колегія суддів бере також до уваги те, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 їх спільні діти залишитися проживати разом з матір`ю та перебуваються на її утриманні. 
Виходячи з положень ст. 29 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», неповнолітні діти сторін мають право нарівні із власниками квартири користуватися частиною спірного житлового приміщення, яке належить на праві власності батьку. 
Ствердження позивачів про можливість проживання дітей у квартирі за відсутності ОСОБА_3 є безпідставним, оскільки позбавлення неповнолітніх піклування збоку матері є неприпустимим. 
За встановлених обставин справи та вимог закону, врахувавши баланс інтересів сторін спору та пропорційність виселення, на важливості врахування якої наголошував ЄСПЛ (рішення від 24 квітня 2012 року у справі «Йорданова та інші проти Болгарії», заява №25446/06, пункт 123, та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява №27013/07, пункт 156), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для виселення відповідача без надання їй іншого житлового приміщення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Лебединського районного суду Сумської області від 14 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 03 квітня 2021 року.

Головуючий -                                                                                О. І. Собина

Судді:                                                                                             О.Ю. Кононенко 

                                                                                                      В.І. Криворотенко