Постанова
Іменем України
26 січня 2021 року              
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/1813/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_3 
 
на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області
 
в складі судді Журавського В.В.
 
від 02 листопада 2020 року
 
у справі №359/2433/20 Бориспільського міськрайонного суду Київської області
 
за позовом ОСОБА_3 
 
до ОСОБА_2 ,
 
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Рембудшлях",
 
про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
 
                                                В С Т А Н О В И В: 
 
В березні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
 
Позов ОСОБА_3 мотивував тим, що він зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1 (далі - квартира). Дану квартиру отримав його батько ОСОБА_4 за ордером №569 від                 25 вересня 1979 року. У 1985 році у право користування спірною квартирою вступила його мати ОСОБА_5 , особовий рахунок був оформлений на неї та вона сплачувала за комунальні послуги. 
 
Зазначив, що після смерті матері ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) він фактично вступив у право користування квартирою, оскільки в квартирі проживає один та сплачує рахунки по утриманню квартири. В квартирі зареєстрована відповідачка - його племінниця, однак в квартирі не проживає більше десяти років, не сплачує рахунки за користування житловим приміщенням, не несе інших витрат по утриманню спірної квартири, не приймає участі у спільному побуті.
 
Позивач, посилаючись на те, що реєстрація місця проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі позбавляє його можливості отримання субсидій по оплаті комунальних послуг та вільного користування власним нерухомим майном, просив з підстав, передбачених ч. 2  ст. 405 ЦК України, ст. 72 ЖК Української РСР, визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від                            02 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та без повного і всебічного з'ясування всіх обставин справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що позивач є співвласником квартири, тому право користування цим жилим приміщенням є похідним від його права власності. 
 
Зазначив, що відповідно до ордеру на житлове приміщення №569 від 25.09.1970 на право зайняття 2 кімнат, виданим Виконавчим комітетом Бориспільської міської ради депутатів, він виданий на сім`ю з трьох чоловік, а саме: батько ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . 
 
В свою чергу, суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, а також не взяв до уваги факт не проживання відповідачки у спірній квартирі тривалий час, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, що потягло за собою порушення прав позивача на володіння, користування та розпорядження власністю.
 
Також зазначив, що суд не допитав свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які можуть підтвердити викладені обставини.
 
Крім того, в обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначив обставини, на які посилався в позовній заяві.
 
За вказаних обставин просив скасувати заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
 
Відповідачі та третя особа своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
 
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Спір у даній справі не належить до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а відтак розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі ордера виконавчого комітету Бориспільської міської ради народних депутатів №569 від 22 вересня 1992 року батько позивача - ОСОБА_4 отримав право на зайняття жилого приміщення, площею                  30,4 кв.м., яке складається з двох кімнат у квартирі АДРЕСА_1 з сім`єю у складі трьох осіб.
В подальшому особовий рахунок у спірній квартирі був переведений на ім'я ОСОБА_5 .
Позивач ОСОБА_3 зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_1 . В даній квартирі також зареєстрована відповідач ОСОБА_2 .
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.
 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся за захистом права власності на квартиру в якій зареєстрована, але не проживає відповідачка.
Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Законодавцем визначено, що власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
За загальним правилом захисту підлягає порушене, не визнане, оспорюване право або інтерес.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_3 посилався на те, що він звернувся до суду за захистом порушеного права власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 .
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
 
З наведеного слідує, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом за захистом права власності, то на нього покладено обов'язок надати докази належності йому на праві власності спірної квартири. 
 
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів, які підтверджують право приватної власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач помилково ототожнює право користування житловим приміщенням та право власності, вважаючи, що право власності набувається на підставі ордеру.
 
Посилання скаржника на те, що реєстрація відповідачки у спірній квартирі позбавляє його можливості отримання субсидії по оплаті комунальних послуг колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки на підтвердження даної обставини в матеріалах справи відсутні докази. Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_3 звертався до відповідних органів за призначенням субсидії на оплату комунальних послуг та йому було відмовлено в її призначенні.
 
Ураховуюч, що захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та мотивованого висновку про те, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволення.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд порушив норми процесуально права та не допитав свідків не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки позивач не заявляв клопотання про допит свідків. А за приписами процесуального закону суд не збирає докази.
 
Фактично докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні обставин судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                                        П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Головуючий                                                                                                     О.Ф. Мазурик 
Судді                                                                                                                  В.А. Кравець
                                                                                                                            Л.Д. Махлай