01.03.19
22-ц/812/201/19
Справа № 484/2303/18
Провадження № 22-ц/812/201/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.     

П О С Т А Н О В А
Іменем України
26 лютого 2019  року                                                                                   м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі: 
головуючого - Яворської Ж.М.,  
суддів: Базовкіної Т.М,. Кушнірової Т.Б., 
при секретарі  судового засідання - Горенко Ю.В.,
без участі осіб, які повідомлення про дату, час та місце розгляду справи належним чином,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження,-
апеляційну  скаргу
ОСОБА_1 

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 листопада 2018 року, яке ухвалено у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Медведєвою Н.А., вступна та резолютивна частини проголошені о 08 год. 44 хв., повний текст складено 12 листопада 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності,-
В С Т А Н О В И Л А

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 15 грудня 1983 року розірвано. 
В період шлюбу 29 травня 1978 року ними придбано частину житлового будинку АДРЕСА_1 , площею 14,2 кв.м. 
25 травня 1988 року, після проведення добудови приймальною комісією Первомайської міської ради спірна частина житлового будинку прийнята в експлуатацію. Рішенням виконкому Первомайської міської ради від 01лютого 1995 року затверджена зміна часток в домоволодіння, на підставі якого відповідачу видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Вважає, що спірна частина житлового будинку є спільною сумісною власністю його та відповідачки, оскільки всі добудови до будинку проводились ними разом. 
Згодом позивач уточнив обґрунтування своїх вимог та вказав, що після розірвання шлюбу, в період з 1986 року по 2016 рік він та відповідач проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. В цей час ним були зроблені добудови до частину будинку, який був придбаний ними під час шлюбу.
А тому, посилаючись на вимоги ст.17 Закону України «Про власність», ч.2 ст.112 ЦК УРСР, позивач просив визнати за ним право спільної сумісної власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 листопада 2018 року позов задоволено. Визнано Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач подала на нього апеляційну скаргу. В обґрунтування якої посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Так, зокрема, зазначала, що всі добудова до спірної частки житлового будинку та введення їх до експлуатації здійснено після розірвання шлюбу. Крім того, позивачем не заявлялися вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю. А відтак відсутні підстави визнання вказаного спірного майно спільною сумісною власністю. Більш того, судом першої інстанції не враховано її заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, ч.2 ст.71 СК України. З врахуванням викладеного просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Правом на подачу відзиву позивач не скористався.
До апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 двічі надходило клопотання про відкладення розгляду справу:
12 лютого 2019 року, в зв`язку з перебуванням її у відпустці за межами України, при цьому жодного документу на підтвердження даних обставин останньою до суду надано не було (а.с.97-97);
19 лютого 2019 року, у зв`язку з зайнятістю в іншому процесі у суді першої інстанції, надавши роздруківку повідомлення про виклик до суду обвинуваченого ОСОБА_4 . Однак доказів того, що вона є його представником у кримінальному процесі вказаної особи до суду апеляційної інстанції не надала.
Враховуючи вищенаведене та вимоги ч.3 ст.223 ЦПК України, відсутні підстави для відкладення розгляду справи 19 лютого 2019 року, в зв`язку з неявкою у судове засідання представника відповідача.
В силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності сторін, які у судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позов обґрунтований, оскільки сторони після розірвання шлюбу продовжили проживати однією сім`єю, а реконструкція будинку була здійснена в результаті їх спільної праці.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. 
Відповідно до ч.2 ст. 13 КпШС УСРСР, який діяв в момент виникнення спірних правовідносин, права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану.
Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі. 
В період шлюбу, за договором купівлі-продажу від 29 травня 1978 року, оформленого на ім`я ОСОБА_1 , подружжям придбано 17/50 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається із житлової кімнати 1-4, площею 12 кв.м., Ѕ частини сараю літ. Б та Ѕ частини огорожі №1-2.
Приймаючи до уваги вищевикладене, придбане сторонами нерухоме майно- 17/50 частини житлового будинку в силу вимог ст.22 КпШС України є їх сумісною власністю, так як набуто під час шлюбу, і протилежного відповідач ОСОБА_1 не довела. 
Уточнюючи свої позовні вимоги позивач просив визнати спільною сумісною власність 1/2 частину спірного будинку, оскільки після розірвання шлюбу продовжили спільне проживання з відповідачем та за спільні кошти було проведено добудову до придбаної ними частини житлового будинку. При цьому посилався вимоги ст.112 ЦК УРСР та ст. 17 Закону України «Про власність».
Так, відповідно до ст.112 ЦК УРСР, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 березня 2015 року № 6-211цс14, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Отже, вирішуючи питання щодо правового статусу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. 
Сторони розірвали шлюб 15 грудня 1983 року, про що в органах РАЦС зроблено відповідний запис до акту цивільного стану( а.с.6).
Таким чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перестали бути подружжям з 15 грудня 1983 року, а тому з цього моменту регулювання особистих немайнових та майнових відносин (цивільних відносин) між співвласниками, які не є подружжям, здійснюється цивільним законодавством діючим на час виникнення спірних правовідносин (проведення реконструкції житлового будинку).
Як вбачається із матеріалів витребуваної судом апеляційної інстанції інвентарної справи, рік побудови житлового будинку літ. А-Ж за адресою АДРЕСА_1 - 1903,1987р.р.
Рішенням народного суду м. Первомайськ Миколаївської області від 26 жовтня 1972 року проведено реальний поділ житлового будинку, за яким ОСОБА_5 виділено у власність 17/50 частин житлового будинку, які у 1978 році було придбано ОСОБА_1 . 
Власникові даної частки житлового будинку виділено у користування земельну ділянку площею 120 кв.м.
Відповідно до акту обстеження домоволодіння АДРЕСА_1 від 11 квітня 1988 року в частині, яка належить ОСОБА_1 знаходяться приміщення: спальна площею 12.2 кв.м., житлова кімната площею 15.0 кв.м., кухня площею 9.6 кв.м., коридор площею 5.5 кв.м.. Відтак житлова площа цієї частини складає 27.20 кв.м., загальна - 42.3 кв.м.
Рішенням виконавчого комітету Первомайської міської ради №172 від 19 квітня 1988 року ОСОБА_1 дозволено введення в експлуатацію частини будинку площею 27.20 кв.м. На підставі цього рішення надано дозвіл на виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 який погоджено головним архітектором 25 квітня 1988 року.
Пізніше, 25 травня 1988 року приймальною комісією Первомайської міської ради спірна частина житлового будинку прийнята в експлуатацію, затверджено акт введення в експлуатацію закінченого будівництвом жилого будинку та господарських будівель ОСОБА_1 .
Отже, після розірвання шлюбу до належної ОСОБА_1 частини житлового будинку житлової кімнати площею 12.2 кв.м. було добудовано житлова кімната площею 15.0 кв.м., кухню площею 9.6 кв.м., коридор площею 5.5 кв.м. Відтак житлова площа належного ОСОБА_1 майна складає 27.20 кв.м., загальна - 42.3 кв.м.
08 грудня 1994 року Первомайським БТІ було проведено перерахунок часток за вказаною адресою.
Із поверхового плану, експлікації внутрішніх площ до плану будинку А-Ж вбачається, що ОСОБА_1 за вказаною адресою належить: в житловому будинку А-Ж, житлова кімната 2-4, площею 14.2 кв.м. та житлова прибудова А1-Ж, яка складається із коридору 2-1 площею 5.5. кв.м., кухні 2-2 площею 9.6 кв.м., житлової кімнати 2-4 площею 15.00 кв.м., а всього загальна площа частини домоволодіння 44.4 кв.м, житлова площа 29.2 кв.м.; Ѕ частини літньої кухні літ.Б та вбиральні літ. В, Ѕ огорожі, водопровід, що складає Ѕ частину домоволодіння. Інша Ѕ частина житлового будинку належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 16 жовтня 2007 року.
Рішенням виконкому Первомайської міської ради від 01 лютого 1995 року затверджена зміна часток в домоволодінні. ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що після розірвання шлюбу вони продовжувати проживати з відповідачем однією сім`єю, за спільні кошти проводили добудову належної їм частини будинку.
Рішенням апеляційну суду Миколаївської області від 24 січня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням встановлено проживання сторін однією сім`єю після розірвання шлюбу у спірному будинку, а тому в силу ч.4 ст.82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню.
Між тим позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що добудова частини житлового будинку була здійснена внаслідок спільної праці з відповідачем та за спільні кошти.
Враховуючи викладене, сам по собі факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах без встановлення ведення спільного господарства, побуду та бюджету не є підставою для визнання нажитого сторонами майна спільною сумісною власністю.
Висновок суду першої інстанції щодо доведеності ОСОБА_2 того, що спірна 1\2 частина вказаного будинку спільною сумісною власністю з відповідачем та тещо ним підтверджено його участю працею й коштами в проведені будівельних робіт, зроблено судом без посилання на належні та допустимі докази, відповідні розрахунки та довідки ( про заробітну плату, інші заощадження).
Показання свідків щодо проведення ними будівельних робіт під керуванням позивача не підтверджує його участі коштами у проведенні таких робіт.
Зважаючи на викладене та досліджуючи докази у справі, надавши їм оцінку, колегія судів приходить до висновку про безпідставність вимог щодо визнання спільною сумісною власністю сторін на підставі ст.112 ЦК України - Ѕ частини спірного житлового будинку по АДРЕСА_1 , оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживають разом без реєстрації шлюбу, і позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реконструкція належної сторонам частини житлового будинку проведена ними внаслідок їх спільної праці та за їх спільні кошти.
Враховуючи обставин даної справи, колегія суддів вважає, що в даному випадку положення ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» не можуть бути застосовані, оскільки, вказаний закон набрав чинності з 15 квітня 1991 року, тобто до того, як було проведено реконструкцію до належної сторонам частини житлового будинку. А відтак не можна визнати правильним застосування судом першої інстанцій у цій справі, яка переглядається, ч.1 ст.17 Закону України "Про власність" для визнання спільною сумісною власністю спірного нерухомого майна. 
Згідно зі ст. 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст.ст. 49,265 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив визнати спільною сумісною власністю Ѕ частину нерухомого майна належного ОСОБА_1 на підставі ст.112 ЦК УРСР. Але враховуючи відсутність підстав для задоволення вимог позивач у відповідності до вищезазначеної норми матеріального права та виходячи з положень ст.22 КпШС України, колегія суддів вважає за можливим визнати спільною сумісною власність сторін 17/50 частин спірного житлового будинку, як майна набутого в період шлюбу.
За такого, колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції про перебування спірного нерухомого майна у спільній сумісній власності сторін, а саме - 17/50 часток спірного будинку, які придбанні ними в період шлюбу. Так як фактичні шлюбні стосунки, на які посилається позивач, відповідно до законодавства, яке діяло на той період часу, не породжувало будь-яких правових наслідків для визнання права власності на таке майно та ним не доведено належними і допустимими доказами участь у проведені добудови спільною працею та за їх спільні кошти, то відсутні підстави для визнання решти нерухомого майна 33/50 частки їх спільною сумісною власністю.
А відтак аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 є такими, що не ґрунтуються на законі.
Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, для зміни оскарженого рішення та визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 17/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , придбаних за договором купівлі-продажу від 29 травня 1978 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Первомайської держаної нотаріальної контори Шуваловою Т.П., зареєстрованого у реєстрі за №1362.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування до даних правовідносин позовної давності.
Згідно зі ст.76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в ст.261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.
Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі ст.11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.
Отже, при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.
Як вбачається і із матеріалів справи, із позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною частиною житлового будинку, ОСОБА_1 звернулась до суду у 2017 р. Таким чином, саме з цього часу слід рахувати строк позовної давності, який позивачем не пропущений, оскільки в даному випадку має значення безспірно доведений факт вчинення відповідачем ОСОБА_1 саме конкретної юридично значимої дії, яка вказує на порушення права власності позивача ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно - пред`явлення нею вищезгаданого позову, метою якого є припинення права користування житловим будинком іншим співвласником.
Доказів на підтвердження того, що спір щодо зазначеної вище частини житлового будинку між сторонами виник раніше, відповідач суду не надала. 
Приймаючи до уваги, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, то підлягає зміні рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.
За такого, в силу ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути 592 грн. 36 коп. судового збору.
Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , на користь останньої з ОСОБА_2 належить стягнути 1724 грн.81 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги. 
Керуючись ст. ст.367,368, 374, 376, 381,382, ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 листопада 2018 року змінити.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності задовольнити частково.
Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 17/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , придбаних за договором купівлі-продажу від 29 травня 1978 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Первомайської держаної нотаріальної контори Шуваловою Т.П., зареєстрованого у реєстрі за №1362.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася с. Станіславчик, Первомайського району, Миколаївської області, зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , ІНД НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , народився с. Новосілка, Голованівського району, Кіровоградської області, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , ІНД НОМЕР_2 ) - 592 ( п`ятсот дев`яносто дві) грн. 36 коп. судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , народився с. Новосілка, Голованівського району, Кіровоградської області, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , ІНД НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася с.Станіславчик, Первомайського району, Миколаївської області, зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , ІНД НОМЕР_1 )- 1724 ( одна тисяча сімсот двадцять чотири) грн.81 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти  днів, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                                       Ж.М. Яворська  
                                                                                       
Судді                                                                                                  Т.М. Базовкіна   
   
                                                                                                           Т.Б. Кушнірова 

------------------------------------------------
Повний текст постанови складено 01.03.2019 р.