ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року	Львів	Справа № 380/7319/20 пров. № А/857/2186/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів: 

головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Довгої О.І., Шавеля Р.М.,
за участю секретаря                    Галаз Ю.А.,
представника апелянта           Горбонус І.К.,
представника позивача           Максимик А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 22 грудня 2020 року(ухвалене головуючим – суддею Сподарик Н.І. о 14 год. 24 хв. у м. Львові, повний текст судового рішення складено 24 грудня 2020 року)у справі № 380/7319/20 за адміністративним позовом Громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

                                                         ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідачів в якому просила:
витребувати від Головного Управління Державної міграційної служби України у Львівській області всі матеріали особової справи громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , рішення Державної міграційної служби України № 325-20 від 30.07.2020 у зв`язку з тим, що позивач не має доступу до зазначених доказів, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги та без яких неможливий об`єктивний, всебічний та повний розгляд справи по суті;
визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України 325-20 від 30.07.2020 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;
визнати протиправними дії Головного Управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз`яснення позивачу причин відмови та порядку оскарження рішення та невиконанні рішення суду, що набрало законної сили.
В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що відповідач підійшов формально та поверхнево до оцінки всіх обставин, які мають значення для прийняття відповідного рішення, без збору та аналізу навіть тих даних щодо ситуації в країні належності, які наявні у відкритих джерелах. З позиції позивача оскаржене рішення суперечить ст. 28 Конституції України і ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Так зокрема у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявниця вказує, що не може повернутися додому оскільки є членом політичної партії (Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі, діяльність якої заборонена на території Російської Федерації.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №325-20 від 30.07.2020 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну служби України визнати громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем під час винесення оскаржуваного рішення про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не було повно, всебічно та об`єктивно розглянуто обставини особових справи позивача, не враховано висновки Львівського окружного адміністративного суду, встановлені рішенням від 06.11.2019 в адміністративній справі № 813/364/18, що стало підставою для скасування попереднього рішення відповідача від 08.12.2017 № 491-17 та призвело до винесення ним повторно необґрунтованого рішення.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, Державна міграційна служба України, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
Зокрема в апеляційні скарзі зазначає про відсутність підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, відтак відсутні підстави для набуття ним статусу біженця, відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 (далі - Закон №3671-VI). Також вказує, що позивач звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - ГУ ДМС України у Львівській області) з порушенням строків, встановлених ст. 5 цього Закону.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Максимов А.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
В судовому засіданні представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги та надав пояснення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Ташкент, Республіки Узбекистан. Дані про особу встановлено на підставі паспорта громадянки Російської Федерації № НОМЕР_1 , виданого 05.06.2015 відділом ФМС Росії. У Російській Федерації ОСОБА_1 проживала за адресою: АДРЕСА_1 .
За релігійними переконаннями позивачка мусульманка, за національністю - татарка. Вільно володіє татарською, російськими мовами. Сімейний стан -заміжня.
Позивач покинула ОСОБА_2 та 28.03.2017 прибула на територію України легально, на автомобілі у супроводі чоловіка з донькою. Спочатку прямувала в Москву згодом переїхала в Гомель, а звідти на поїзді в Одесу (протокол співбесіди від 03.07.2017).
В Україні позивач з дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_2 , дане помешкання вони винаймають. Також ОСОБА_1 , зазначила тимчасове проживання в Україні ще одну адресу : АДРЕСА_3 (протокол співбесіди №2 від 11.09.2017).
14.06.2017 позивач звернулась із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно з заявою від 14.06.2020 причиною звернення вказано її побоювання стати жертвою переслідувань за членство в релігійній політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», тобто через її релігійні принципи. Під час подачі анкети-заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач повідомила, що являється членом ісламської політичної організації «Хізбут-Тахрір аль Ісламі». У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявниця вказує, що не може повернутися додому оскільки є членом політичної партії (Хізб ут-Тахрір аль - Ісламі), діяльність якої заборонена на території Російської Федерації. Стосовно неї прокуратурою Вахітського району м. Казані 22.07.2015, на підставі розглянутих матеріалів перевірки, наданих ЦПЕ МВС по Республіці Татарстан, винесено застереження про недопущення порушення закону та порушення вимог федерального законодавства протидії тероризму і екстремістської діяльності. У разі порушення закону, ОСОБА_1 ствердила, що буде притягнута до відповідальності, передбаченої діючим законодавством РФ.
06.07.2017 ГУ ДМС України у Львівській області розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно наказу ГУ ДМС України у Львівській області від 06.07.2017 №156 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».
Матеріалами особової справи № 2017LV0024 підтверджено, що раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіальних органів ДМС ОСОБА_1 не зверталася.
Позивач в обґрунтування заяви про визнання її біженцем зазначила, що має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні та релігійні переконання, та побоювання ув`язнення в ситуаціях порушення прав людини, не може повернутися в країну походження - Російську Федерацію. Зокрема, вважає, що не може повернутися до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність та релігійні погляди.
Позивач вказала про свою належність до партії «Хізб ут-Тахрір аль – Ісламі» та сповідування релігії іслам. Також зазначила, що боїться переслідувань у вигляді кримінального переслідування у випадку повернення до Росії у зв`язку з членством в організації «Хізб ут-Тахрір аль –Ісламі» та правозахисною діяльністю свого батька ОСОБА_3 , який є відомим в Російській Федерації захисником прав мусульман, за що неодноразово піддавався переслідуванням з боку російської влади.
27.10.2017 ГУ ДМС України у Львівській області підготувало висновок про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 2017LV0024, оскільки у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
У вказаному висновку відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів про переслідування у країні громадської приналежності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) та приналежності до певної соціальної групи, а відтак немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Крім того, відповідач вважає, що позивач у випадку повернення до Російської Федерації не зазнає серйозної шкоди, визначеної ст.15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, п.13 частини 1 статті 1 Закону, а тому у даному випадку відсутні підстави для прийняття рішення про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.
08.12.2017 ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №491-17, яке ОСОБА_1 оскаржила у судовому порядку.
Про зазначене рішення позивача повідомлено повідомленням від 22.01.2018 року № 105.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 у справі № 813/364/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2020 у справі № 857/13942/19 за позовом ОСОБА_1 , до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 від 14.06.2017 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.
Згідно з рішенням Державної міграційної служби України від 02.03.2020 № 12-20, прийнятим відповідно до ч. 10 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 у справі № 813/364/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії зобов`язано ГУДМС У Львівській області повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 .
Відповідно до Наказу Головного управління ДМС України у Львівській області від 20.03.2020 № 60 розпочато повторний розгляд заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , з урахуванням обставин, які стали підставою для скасування судом рішення ДМС від 08.12.2017 №491-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту .
04.06.2020 з позивачем проведено співбесіду, де остання зазначила, що постійне місце проживання в Україні: АДРЕСА_4 .
Згідно з висновком про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ГУ ДМС у Львівській області від 07.07.2020 в результаті повторного аналізу матеріалів особової справи № 2017LV0024, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 у справі № 813/364/18 та з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2020 у справі № 857/139742/19 встановлено, що в обставинах справи заявника відсутні підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
З огляду на викладене зазначено про доцільність прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її неповнолітніх дітей.
Рішенням Державної міграційної служби України № 325-20 від 30.07.2020 за результатами розгляду особової справи №2017LV0024 громадянки Республіки Російської Федерації ОСОБА_1 ,, на підставі повторного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС у Львівській області встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні; громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Разом з тим відмовлено у визнанні біженцем або особою , яка потребує додаткового захисту, її неповнолітнім дітям: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ( а.с.254, том І).
Про зазначене рішення позивача поінформовано повідомленням № 23 від 18.08.2020 (а.с.18, том І).

Позивач вважаючи прийняте оскаржуване рішення протиправним, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон № 3671.
Згідно п. 1 ст. 1 Закону № 3671, біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
За змістом п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, а також роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 16.03.2012, поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є :
1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме : а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;
4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відтак, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому, немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Згідно ч. 1 ст .7 Закону № 3671, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, відповідно до ст. 1 Закону № 3671 має навести обґрунтування, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Законом №3671 визначені також уповноважені органи, які приймають відповідні рішення щодо визначення статусу біженця та особи яка потребує додаткового захисту або тимчасового захисту, або ж відмови у наданні такого статусу.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону № 3671, до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції належить, зокрема, прийняття рішень про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до Положення про ДМС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014 (далі - Положення № 360), центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі, протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, є ДМС України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи.
Згідно ч. 1 ст. 10 Закону № 3671 рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), що перебувають з ним на території України, внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.
Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (Женева, 1992 р.)), відповідно до якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи : 1) визначення фактів, які відносяться до справи; 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).
Відповідно до пунктів 45, 66, 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.
Директива Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» №8043/04 від 27.04.2004 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання, а саме : реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Практичними рекомендаціями «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції передбачено, що при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Згідно Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 16.12.1998, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Ситуація в країні походження при визнанні біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.
Пленум Вищого адміністративного суду України в абз.5 п.10 постанови №3 від 16.03.2012 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», судам роз`яснив, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Згідно ч. 3 ст. 78 КАС України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Основними підставами, якими позивач обґрунтовує позовну заяву, є те, що вона, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також через свою релігійну приналежність на фоні систематичного порушення прав людини, та побоюючись необґрунтованого та незаконного ув`язнення, тортур, жорстокого поводження не може повернутися до країни походження - Російської Федерації.
Обставини, які стали підставою для відмови позивачу у наданні захисту в Україні, містяться у висновку справи № 2017LV0024.
Зі змісту висновку ГУ ДМС у Львівській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.07.2020, відмовляючи позивачу у наданні захисту в Україні, відповідач виходив з того, що з діяльність відповідної партії у Російській Федерації заборонена та, оскільки позивач з 2015 року перебувала на території Російської Федерації, покликалася, що згідно з рішенням Верховного Суду Російської Федарації від 14.02.2003 №ГКПИ 03-16, «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі») визнана терористичною, а її діяльність на території Російської Федерації заборонена. Заявниця , усвідомлюючи можливі наслідки своїх дій та керуючись своїми суб`єктивними поглядами та переконаннями, свідомо порушила норми чинного законодавства Російської Федерації та продовжувала бути членом ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», відповідальність за що передбачена ч. 2 ст. 205.5 Кримінального кодексу Російської Федерації. Враховуючи вищенаведене, зроблено висновок, що немає підстав вважати, що заявниця має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»( том І, а.с. 253-271).
При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що оскаржуване рішення прийняте за результатами повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 у справі № 813/364/18.
Як зазначив суд першої інстанції, що зазначеним судовим рішенням Львівського окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили, встановлено ряд фактів по даній справі, які в силу ч. 4 ст. 78 КАС України не потребують доказування.
Зокрема, у рішенні від 06.11.2019 в справі № 813/3664/18 судом встановлено, що політична партія «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення»), до якої належать позивачі, є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.
Також у рішенні від 06.11.2019 у справі № 813/364/18 суд встановив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави ( ОСОБА_6 ), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких. Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як «терористична організація», є Росія.
Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 № 1014-р. «Российскую газету» визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.
У федеральному випуску «Российской газеты» № 4130 від 28.07.2006 (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під №17 у якому значиться «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»).
Водночас «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999) та №1989 (2011) та 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями (http://www.un/org/sc/suborg/ru/sanctions/1267/agsanctionslist). «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США (http: //www/state/gov/j/ct/other/des/123085.htm).
Згідно з інформацією з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об`єктивними, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.
Суд звернув увагу, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.
Також констатовано, що Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких позивач не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто його членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є перешкодою при прийнятті відповідного рішення.
Відповідно до п. 6.6 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила), у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ (додаток 28) про повторний розгляд заяви. Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.
У рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 у справі № 813/364/18, яким скасовано попереднє рішення ДМС України про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ( № 491-17 від 08.12.2017), суд дійшов висновку, що «позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності вона зазнавала переслідувань через свою політичну та релігійну позицію та членство в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».
Оскільки загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації після залишення її позивачем не покращилася, суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення як до країни походження, так і Росії.
Аналізуючи ситуацію з дотриманням прав людини в Російській Федерації, колегія суддів приходить висновку, що у випадку повернення позивача до країни громадянської належності його життю, здоров`ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини.
Позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності позивач зазнавав переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», оскільки загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації після залишення її позивачем не покращилася, а кримінальна відповідальність за злочин, передбачений ч. 1 ст. 205.5 КК РФ, посилилась, а тому суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до Росії.
Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів, показів свідків та інформації з відкритих і незалежних джерел, в тому числі щодо загальної ситуації з правами людини в Російській Федерації, які узгоджуються з доводами позивача, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та має цілком обґрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі, у разі повернення до Росії.
Умов, які перешкоджають наданню позивачу правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачені ст. 6 Закону № 3671-VI, судом не встановлено.
Стосовно дискреційних повноважень ДМС України, колегія суддів зазначає таке.
Щодо зобов`язання відповідача визнати позивача особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства колегія суддів зазначає, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, без порушень принципу розподілу влади.
Одночасно, колегія суддів наголошує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Отже, суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
Зважаючи на повноту встановлення судом обставин справи, встановлення наявності підстав для прийняття рішення про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту і виконання необхідних умов для його прийняття, колегія суддів вважає, що захист прав позивача в такий спосіб не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, тому що суд першої інстанції не приймав рішення про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, а, врахувавши наявність достатніх підстав для цього, зобов`язав відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Аналогічного підходу дотримується Верховний Суду у постановах від 18.07.2019 по справі № 815/513/17, від 03.04.2019 по справі № 813/3663/16, від 21.08.2019 по справі № 813/1589/17, від 10.12.2019 по справі № 825/1297/16 та від 20.01.2020 по справі № 813/3813/16.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно дост. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 22 грудня 2020 року у справі № 380/7319/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повний текст постанови складено у строк встановлений частиною 3 статті 243 КАС України, однак підписаний повним складом суду 26 березня 2021 року у зв`язку із тим що суддя Шавель Р.М. з 04 березня 2021 року по 25 березня 2021 року був відсутній у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.