Справа № 463/2187/19                                Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р. 
Провадження № 22-ц/811/377/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                                       Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.
                                                       суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.
                                                       секретар: Іванова О.О.
з участю: представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Машкіної В.М.                        
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 24 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

25.03.2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 01 грудня 2017 року у розмірі 39711,0 доларів США та неустойки у розмірі 1985,55 доларів США- всього 41696,55 доларів США.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01 грудня 2017 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів. Відповідачем надана власноручно написана розписка про отримання коштів у розмірі 39711,0 доларів США. ОСОБА_2 зобов`язався повернути отриману в позику суму коштів до 31 січня 2018 року. Незважаючи на визначені терміни повернення позики, відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав. На звернення про повернення суми позики не реагує жодним чином. Станом на момент звернення до суду із вказаною позовною заявою кошти не повернені. Крім цього, умовами договору позики передбачено, що у разі невиконання зобов`язання позичальник сплачує неустойку розмірі 5% від ціни позики, що становить 1985,55 доларів США. На підставі наведеного, просить позов задовольнити у повному обсязі, а також понесені позивачем судові витрати при зверненні до суду у розмірі 9605,0 гривень.
Оскаржуваним рішення Личаківського районного суду м.Львова від 24 грудня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 грудня 2017 року у розмірі 39711,0 доларів США (тридцять дев`ять тисяч сімсот одинадцять доларів США 00 центів) та неустойку у розмірі 5% - 1985,55 доларів США (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят п`ять доларів США 55 центів) - 41696,55 доларів США (сорок одна тисяча шістсот дев`яносто шість доларів США 55 центів).
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 9605,0 гривень (дев`ять тисяч шістсот п`ять гривень 00 копійок) судового збору.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, вважає його таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що в межах розгляду даної справи він заперечив факт написання розписки та подав до суду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, однак суд протиправно відмовив у його задоволенні, чим порушив його право на реалізацію процесуальних прав, передбачених ЦПК України. Стверджує, що не міг подати клопотання про призначення експертизи на стадії підготовчого провадження, оскільки перебував за кордоном та не отримував судових повісток. Вважає, що положення ч.3 ст.83 ЦПК України встановлюють лише загальне правило щодо строку подання доказів і за змістом частин 4,5,8,10 цієї статті, суд не позбавлений можливості приймати нові докази, в тому числі на стадії розгляду справи по суті, якщо такі докази не були подані своєчасно з поважних причин. Крім цього, суд неправильно застосував норми матеріального права , а саме щодо стягнення неустойки в іноземній валюті. Ухвалюючи рішення, суд врахував постанову Великої палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, однак цей висновок не підлягає застосуванню у цій справі, натомість на думку апелянта, суду слід було врахувати правовий висновок Великої Палати Верховного Суду висловлений під час розгляду іншої цивільної справи №761/26293/16-ц у якій зазначено, що нарахування пені, яка є неустойкою в іноземній валюті законодавством не передбачено та остання стягується виключно у гривні. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) Відзив на апеляційну скаргу суду не надано.
Відповідач по справі ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоч належним чином був повідомлений про день і час слухання справи. Відповідач ОСОБА_2 надіслав суду чергове електронне клопотання про відкладення розгляду справи без підтвердження причин на які він посилається.
Заслухавши думку учасників справи, суд відмовив у задоволенні клопотання, враховуючи те, що ОСОБА_3 тривалий час затягував розгляд справи у суді першої інстанції та у суді апеляційної інстанції. Інтереси відповідача у суді першої інстанції представляв адвокат Попівняк Н.М., адвокат Галетей Ю.М.. Доказів укладення договору з іншим адвокатом відповідач не надав, хоч мав достатньо часу для вирішення як особистих питань так і питань, що стосуються укладення договору з іншим адвокатом.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Машкіної В.М. на заперечення доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Матеріалами справи та судом встановлено, що 01 грудня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Договір позики відповідно до якого позивач ОСОБА_1 надав відповідачу ОСОБА_2 39 711,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути в строк до 31 січня 2018 року, однак свої зобов`язання за договором позики не виконав.
Факт передачі коштів від позивача ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 підтверджується розпискою ОСОБА_2 , оригінал якої суд оглянув в судовому засіданні 30 жовтня 2020 року, що зазначено у протоколі судового засідання (а.с.107).
Відповідно до змісту наданої розписки від 01 грудня 2017 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 39 711.00 доларів США, що еквівалентно 1 100 000 грн. та зобов`язався повернути 39 711.00 доларів США ОСОБА_1 до 31 січня 2018 року. 
У разі неповернення цих коштів він, ОСОБА_2 , зобов`язується оплатити неустойку в розмірі 5 (п`ять) відсотків від загальної суми позики. (а.с.6).
Взятих на себе зобов`язань відповідач не виконав, отримані грошові кошти не повернув.
Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За частиною першою статті 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За приписами частини першої статті 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є реально виконаний, якщо позичальник отримав зазначені у розписці кошти.
Із змісту розписки вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зазначає свої паспортні дані та стверджує, що одержав спірну суму позики, що є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 18 вересня 2013 року у цивільній справі № 6-63цс/13.
За частиною першою статті 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Доводи апелянта про стягнення судом неустойки у валюті, суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки позичальник у розписці сам визначив умови повернення позики та відсотки у грошовій одиниці в якій він отримав позику, а саме у доларах США.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
Однак, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Статтею 524 ЦК визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України-гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
У частині четвертій ст.5 Декрету № 15-93 від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю (далі Декрет) наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Зазначеним Декретом №15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/ отримання між фізичними особами-резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.
Висновки про можливість ухвалення судом рішень про стягнення боргу в іноземній валюті викладені у постанові Великої палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 14-134цс/18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа № 373/2054/16-ц.
Ухвалюючи рішення про повернення позики в іноземній валюті, суд першої інстанції, керуючись частиною першою статті 1046, частиною першою статті 1049 ЦК підставно зазначив, що належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. 
Відповідно до умов договору позики від 01 грудня 2017 року, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , останній прописав у розписці, що у разі неповернення останнім коштів у встановлені договором строки, ОСОБА_2 зобов`язується сплатити неустойку у розмірі 5% від суми позики, що становить 1985,55 доларів США. 
Відтак, відповідач відповідно до вимог ст.ст. 549 ЦК, частини першої, другої ст.551 ЦК за домовленістю із позичальником визначився щодо забезпечення взятого на себе зобов`язання ( ч.1 ст. 546 ЦК).
Щодо доводів апеляційної скарги у частині, де відповідач піддає сумніву написану ним власноручно розписку про отримання позики та зазначає, що мав намір просити про призначення судової почеркознавчої експертизи, суд апеляційної інстанції розцінює зазначене як намір для затягування розгляду справи.
Із протоколів судових засідань вбачається, що відповідач жодного разу не з`явився в судове засідання. Суд першої інстанції відкладав розгляд справи за клопотанням представника відповідача для надання відповідачу можливості з`явитися в судове засідання та надати вільні зразки підпису, однак цього не було зроблено.
Відповідно до частини першої ст. 81ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК).
Враховуючи те, що судом першої інстанції належно встановлені фактичні обставини справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.
Відповідно до статті 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 24 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 26 лютого 2021 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк