Постанова
іменем України
16 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 752/18344/16-к
провадження № 51-585км17
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 ,
виправданої                                               ОСОБА_7 ,
розглянув  у  відкритому  судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року та представника цивільного позивача АТ «БТА Банк» ОСОБА_8 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 3 липня 2017 року й ухвалу Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42014100000000228, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Песчівка Псковської області (Російська Федерація), жительки АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 3 липня 2017 року ОСОБА_7 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 367 КК України та виправдано, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченою.
Цивільний позов АТ «БТА Банк» до ОСОБА_7 та ОСОБА_9 залишено без розгляду.
Згідно з вироком ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачувалася в тому, що вона у період з 25 січня 2008 року по 1 грудня 2009 року, перебуваючи на посаді голови правління Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі — ВАТ HACK «Оранта»), вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 367 КК України.
Так, відповідно до Статуту ВАТ HACK «Оранта», затвердженого рішенням загальних зборів акціонерів від 25 січня 2008 року № 2, посадовими особами компанії є голова ревізійної комісії, голова і члени наглядової ради, голова і члени правління компанії. За рішенням загальних зборів від 25 січня 2008 року № 3 головою наглядової ради обрано ОСОБА_9 , членами наглядової ради - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а головою правління — ОСОБА_7 .
Незважаючи на чітку регламентацію Статутом прав та обов`язків голови правління ВАТ HACK «Оранта», яка, обіймаючи дану посаду, зобов`язана діяти в межах законодавства України, ОСОБА_7 , будучи службовою особою в силу покладених на неї організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків щодо укладення договорів та прийняття управлінських рішень, маючи достатній досвід діяльності у сфері управління фінансами та володіючи нормативною базою, яка визначає правові та організаційні засади керування фінансовими та банківськими установами, неналежно поставилася до виконання своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, унаслідок чого охоронюваним законом інтересам юридичної особи було спричинено тяжкі наслідки у вигляді заподіяння матеріальної шкоди, яка на час вчинення злочину, більше ніж у 250 разів перевищувала неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Так, 15 липня 2008 року ОСОБА_7 , перебуваючи в службовому приміщенні ВАТ HACK «Оранта» у м. Києві (вул. Жилянська, 75), організувала проведення засідання правління ВАТ HACK «Оранта», на якому члени правління прийняли рішення № 301 щодо передачі виключних майнових прав на знаки для товарів і послуг ТОВ «ІМГ Інтернешнл Холдинг Компані», підконтрольному членам наглядової ради ВАТ HACK «Оранта» — ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , за винагороду в сумі 5 990 280 грн, та згідно з яким передбачалося, що воно набуває чинності з моменту погодження з наглядовою радою, а контроль за його виконанням покладено на голову правління.
Натомість голова правління ОСОБА_7 25 липня 2008 року, перебуваючи в службовому приміщенні ВАТ HACK «Оранта», будучи службовою особою, несумлінно ставлячись до виконання своїх службових обов`язків, зокрема щодо раціонального використання та збереження майна Компанії, забезпечення ефективності господарської діяльності, дотримання основної мети Компанії — одержання прибутку, погодження з наглядовою радою операцій, пов`язаних з укладанням господарських договорів, що перевищують два відсотка статутного капіталу Компанії (1,4 млн. грн), не усвідомлюючи економічну недоцільність прийнятого правлінням рішення, уклала договір про передачу виключних майнових прав на знаки, що охороняються свідоцтвами України, з ТОВ «ІМГ Інтернешнл Холдинг Компані» в особі президента ОСОБА_9 за ціною 6 000 000 грн без попереднього погодження з наглядовою радою, надавши останньому виключне право на використання торгівельних знаків № 6559, 6551, 6552, 36591, 36592, 46385, 46386, 53216, 82725, 806304, у тому числі і право на заборону використання таких знаків, тим самим позбавивши ВАТ HACK «Оранта» фірмового найменування — торгівельних знаків для товарів та послуг, зареєстрованих відповідно до чинного законодавства.
У подальшому, 30 липня 2008 року, незважаючи на те, що голова правління ОСОБА_7 вже уклала відповідний договір від 25 липня 2008 року, членами наглядової ради погоджено зазначене вище рішення правління Компанії від 15 липня 2008 року № 301, тим самим остаточно позбавлено ВАТ HACK «Оранта» торгівельних марок на користь ТОВ «ІМГ Інтернешнл Холдинг Компані».
Також ОСОБА_7 неналежно виконала обов`язки голови правління (через несумлінне ставлення до них) щодо раціонального використання та збереження майна Компанії, зокрема в частині укладення договорів з ТОВ «ІМГ Інтернешнл Холдинг Компані» в особі ОСОБА_9 від 3 вересня 2008 року № 1 та № 2 «Про передачу права на отримання охоронного документа за заявкою» № m 2007 15530 від 18 вересня 2007 року та № m2007 14272 від 28 серпня 2007 року, вартість яких склала 9 600 грн та 7 200 грн відповідно, що у подальшому призвело до втрати Компанією торгівельних знаків для товарів та послуг.
У подальшому, 30 вересня 2008 року, голова правління ОСОБА_7 несумлінно ставлячись до виконання своїх службових обов`язків, зокрема всупереч положенням Статуту — одержання прибутку, як основної мети діяльності Компанії, а також забезпечення ефективності господарської діяльності, не усвідомлюючи економічну недоцільність прийнятого рішення, при аналогічних обставинах, на засіданні правління підписала протокол від 30 вересня 2008 року № 433, яким передбачалося укладання правочинів про використання торгівельних марок (знаків для товарів та послуг) за щомісячну та щорічну винагороду з ТОВ «ІМГ Інтернешнл Холдинг Компані», тобто оренду. 
Надалі, 1 жовтня 2008 року, вказане рішення було погоджено на засіданні наглядової ради протоколом № 27. На виконання цього рішення голова правління ОСОБА_7 , перебуваючи в службовому приміщенні ВАТ HACK «Оранта», у період з 1 по 13 жовтня 2008 року уклала від імені ВАТ HACK «Оранта» 12 ліцензійних договорів про оренду торгівельних марок з директором ТОВ «ІМГ Інтернешнл Холдинг Компані» ОСОБА_9 .
Так, ВАТ HACK «Оранта» за використання торгівельних марок, у період із 2008 року по 2013 рік, на розрахунковий рахунок ТОВ «ІМГ Інтернешнл Холдинг Компані» перераховано коштів на загальну суму 61 047 255,41 грн, з яких за час діяльності ОСОБА_7 на посаді голови правління ВАТ HACK «Оранта» (з 25 січня 2008 року по 1 грудня 2009 року) перераховано 28 207 701,41 грн.
Згідно з довідкою Державної фінансової інспекції у м. Києві від 4 липня 2014 року № 26-13-17-17/9116 посадовими особами ВАТ HACK «Оранта» прийнято ряд неефективних рішень, які суперечать положенням Статуту Компанії в частині раціонального використання та збереження майна Компанії, а також ефективності господарської діяльності, що призвело до втрати активів та нанесення збитків Компанії у розмірі 64 547 535,41 грн.
Крім того, згідно з висновком комісійної судово-економічної експертизи № 12765/12995 від 28 листопада 2014 року ВАТ HACK «Оранта» шляхом прийняття ряду неефективних управлінських рішень, спричинено збитки в розмірі 61 047 255,41 грн, що у 250 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, та являється тяжкими наслідками.
Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 27 вересня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишив без зміни.
Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду постановою від 18 жовтня 2018 року скасував ухвалу апеляційного суду від 27 вересня 2017 року та призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
За наслідками нового розгляду Київський апеляційний суд ухвалою від 11 червня 2020 року вирок місцевого суду від 3 липня 2017 року залишив без змін.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор, не погоджуюсь з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність того, що кримінальне правопорушення вчинено ОСОБА_7 , просить скасувати ухвалу апеляційного суду від 11 червня 2020 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що суди безпідставно визнали недопустимими як докази довідку Державної фінансової інспекції та висновок комісійної судово-економічної експертизи і не врахували їх при вирішенні питання про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину. Також вважає, що остання, не перевіривши належним чином економічну доцільність укладання договорів та підписавши їх до погодження наглядовою радою, тим самим не виконала своїх службових обов`язків, а тому протилежні висновки судів попередніх інстанцій з цього приводу вважає необґрунтованими. На думку прокурора, у порушення вимог статей 419, 439 КПК України апеляційний суд відповідних доводів належним чином не перевірив, правильної оцінки їм не дав, вказівки суду касаційної інстанції, викладені в постанові від 18 жовтня 2018 року, не виконав та безпідставно відмовив у задоволенні апеляційних скарг прокурора та представника цивільного позивача.
У касаційній скарзі представник цивільного позивача АТ «БТА Банк» ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що неналежне виконання ОСОБА_7 службових обов`язків призвело до втрати активів та спричинення збитків ВАТ НАСК «Оранта», та, відповідно, збитки спричинено її акціонеру АТ «БТА Банк», який вправі вимагати відшкодування заподіяної шкоди. Вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що до кола безпосередніх та прямих службових повноважень ОСОБА_7 не входило раціональне використання і збереження майна Компанії та забезпечення ефективної господарської діяльності, а тому безпідставно виправдали останню за відсутністю в її діях інкримінованого злочину. Наполягає на тому, що ОСОБА_7 несла відповідальність за результати роботи правління, проте прийняла ряд неефективних рішень, які суперечать положенням Статуту Компанії, що призвело до втрати активів та спричинення збитків Компанії, що, на думку ОСОБА_8 , вказує на грубе порушення мети діяльності Компанії – отримання прибутку, а тому за ці дії ОСОБА_7 має нести відповідальність, передбачену статтею 367 КК України. Стверджує, що в порушення вимог ст. 419 КПК України апеляційний суд відповідних доводів належним чином не перевірив, правильної оцінки їм не дав та безпідставно відмовив у задоволенні апеляційних скарг, не виконавши всупереч вимогам ст. 439 КПК України вказівок суду касаційної інстанції.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 просив задовольнити касаційну скаргу прокурора на викладених у ній підставах, а також частково підтримав вимоги касаційної скарги представника АТ «БТА Банк».
Захисник ОСОБА_6 та виправдана ОСОБА_7 просили залишити судові рішення без зміни як законні, а касаційні скарги прокурора та представника цивільного позивача – без задоволення як необґрунтовані.
Мотиви Суду
За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, а також вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, — на потерпілого.
При вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст. 17 КПК України, що передбачають наступне: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Вказане також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини зокрема, у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 6 грудня 1998 року. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази. При оцінці доказів суд має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в основу обвинувачення ОСОБА_7 у неналежному виконанні нею як службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом інтересам юридичної особи, органами досудового розслідування було покладено заяву тимчасового адміністратора ВАТ HACK «Оранта» про вчинення у 2008 — 2013 роках злочинів посадовими особами Компанії, що завдало збитки; Статут, а також ряд угод, договорів, рішень посадових осіб ВАТ HACK «Оранта» за вказаний період; довідку Державної фінансової інспекції та висновок комісійної судово-економічної експертизи; протоколи слідчих дій та показання свідків зі сторони обвинувачення. 
Дослідивши вказані докази, надавши кожному з них оцінку на предмет допустимості, а сукупності зібраних доказів — на предмет достатності для підтвердження обвинувачення, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність достатніх доказів для доведення того, що кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_7 .
Цей висновок судів достатньо мотивований і ґрунтується на даних, які були належним чином перевірені в судовому засіданні та змістовно наведені у судових рішеннях.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 367 КК України службова недбалість — це  невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб.
Частиною 2 цієї норми передбачено відповідальність за вчинення того самого діяння, якщо воно спричинило тяжкі наслідки.
Системний аналіз наведених положень дає підстави вважати, що відповідальність за цією нормою настає лише у випадку, якщо дії, невиконання чи неналежне виконання яких спричинило передбачені в зазначеній статті наслідки, входили у коло службових обов`язків цієї службової особи, або якщо обов`язок діяти відповідним чином юридично був включений (законом, указом, постановою, наказом, інструкцією тощо) до кола службових повноважень такої особи.
Разом із тим місцевий суд, проаналізувавши у вироку зазначені умови визнання особи винуватою у службовій недбалості, підкресливши, що сфера можливого скоєння цього злочину чітко окреслена межами службової компетенції службової особи, колом її повноважень, при цьому відповідальність за ст. 367 КК України настає лише у тому разі, коли службова особа була не лише зобов`язана, а й мала реальну можливість діяти відповідним чином, дійшов висновку, що зі змісту обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 , не вбачається можливим установити, які саме дії (бездіяльність) останньої свідчать про службову недбалість та перебувають у причинному зв`язку з настанням тяжких наслідків.
Так, суди першої та апеляційної інстанцій дослідили надані стороною обвинувачення докази стосовно визначення обсягу повноважень ОСОБА_7 , а саме Статут і Положення про правління ВАТ НАСК "Оранта", згідно з якими на голову правління покладено, зокрема, такі обов`язки: забезпечення діяльності правління та виконання його рішень; відповідальність за результати діяльності правління; підписання договорів на суму, що не потребує попередньої згоди наглядової ради, а також здійснення операцій, що потребує попередньої згоди, після отримання такої згоди. Пунктом 13.3 Статуту визначено, що роботою правління керує голова правління.
Крім цього, Статутом Компанії регламентовано повноваження правління, серед яких  безпосереднє керівництво поточною діяльністю Компанії; організація і забезпечення виконання рішень загальних зборів акціонерів і наглядової ради; забезпечення ефективності господарської діяльності Компанії та поточний контроль за її діяльністю; забезпечення раціонального використання та збереження майна Компанії; реалізація прийнятих наглядовою радою інвестиційних проектів; здійснення операцій, пов`язаних з укладанням господарських договорів у розмірах, що не перевищують два відсотки статутного капіталу Компанії, а також здійснення цих операцій у розмірах, що перевищують два відсотки статутного капіталу Компанії за умови їх попереднього погодження з наглядовою радою.
На підставі наведеного суди встановили, що інкриміноване ОСОБА_7 неналежне виконання обов`язків щодо раціонального використання та збереження майна Компанії, забезпечення ефективності господарської діяльності та дотримання основної мети Компанії – отримання прибутку, не може бути підставою для відповідальності останньої за ст. 367 КК України, оскільки ці положення є загальними і стосуються мети діяльності ВАТ НАСК «Оранта» в цілому, усіх її членів і акціонерів, а не є конкретними обов`язками голови правління. Натомість, співставивши регламентовані Статутом та Положенням про правління обов`язки ОСОБА_7 як голови правління із формулюванням пред`явленого їй обвинувачення, суди дійшли обґрунтованого висновку, що сторона обвинувачення не вказала на конкретні обов`язки голови правління, покладені на ОСОБА_7 персонально, які остання не виконала і що саме їх невиконання перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із настанням тяжких наслідків.
Також місцевий та апеляційний суди мотивовано послалися на те, що сторона обвинувачення не усунула суперечності у формулюванні обвинувачення щодо укладання ОСОБА_7 без попереднього погодження із наглядовою радою договору від 25 липня 2008 року із ТОВ «ІМГ Інтернешнл Холдинг Компані» про передачу виключних майнових прав на торговельні знаки та одночасної констатації того, що відповідне рішення правління про їх передачу було погоджено наглядовою радою. Натомість враховано, що згідно із Статутом на ОСОБА_7 як голову правління ВАТ НАСК "Оранта" покладено обов`язок забезпечити виконання рішень правління, а тому вона, укладаючи зазначений договір та інші договори, які вказано в обвинувальному акті, діяла в межах наданих їй повноважень.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що викладені в обвинуваченні безпосередні дії ОСОБА_7 у ланцюгу проходження угод не можуть вважатися кінцевими та такими, що породили їх правові наслідки.
Спростовуючи доводи сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_7 як голова правління згідно із Статутом несе персональну відповідальність за діяльність правління, на яке покладається наведені вище повноваження, чого нею забезпечено не було, суди правильно зазначили, що поняття «ефективності господарської діяльності», складовими якої є і раціональне використання майна, є оціночним поняттям (порівняння отриманих результатів від діяльності підприємства з обсягом ресурсів, які були витрачені) і її оцінка насамперед проводиться вищим органом управління, яким у даному випадку є загальні збори акціонерів. Проте сторона обвинувачення не надала жодних даних, що загальними зборами ВАТ НАСК "Оранта" визнавалися неефективними дії правління щодо передачі виключних майнових прав на знаки та їх послідуючої оренди у ТОВ "ІМГ Інтернешнл Холдинг Компані", а діяльність ВАТ НАСК "Оранта" — неприбутковою. Жодними наданими стороною обвинувачення письмовими доказами, у тому числі і судовими рішеннями у господарській справі, не спростовано позицію ОСОБА_7 про те, що рішення правління про укладання описаних вище договорів на час їх прийняття були економічно доцільними, натомість показаннями допитаних у суді як свідків сторони обвинувачення осіб, які на час цих подій працювали на різних посадах у ВАТ НАСК "Оранта", цю позицію підтверджено. Більше того, всупереч викладеному, в обвинуваченні стверджено, що неналежне виконання службових обов`язків ОСОБА_7 спричинило тяжкі наслідки у вигляді збитків для вищезгаданої Компанії, цю юридичну особу так і не було визнано потерпілою та участі у цьому кримінальному провадженні її представники не брали.
Крім цього, з матеріалів кримінального провадження видно, що апеляційний суд, виконуючи вказівки, викладені у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року, ретельно перевірив обґрунтованість визнання судом першої інстанції недопустимими доказами довідку Державної фінансової інспекції у м. Києві від 4 липня 2014 року № 26-13-17-17/9116 і висновок комісійної судово-економічної експертизи № 12765/12995 від 28 листопада 2014 року та дійшов мотивованого висновку про те, що фактичні дані, які в них містяться, не можуть бути використані для доведення винуватості ОСОБА_7 .
Так, відповідно до ст. 92 КПК України на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.
Згідно з положеннями статей 86 та 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини й основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.
Суди першої та апеляційної інстанцій за наслідками дослідження наданої стороною обвинувачення довідки Державної фінансової інспекції у м. Києві про перевірку дотримання законодавства України при укладенні договорів купівлі-продажу цінних паперів між ВАТ НАСК «Оранта» та ТОВ «ІМГ Інтернешнл Холдинг Компані» встановили, що перевірка проводилася на підставі звернення слідчого управління ГУ МВС України в м. Києві від 07 квітня 2014 року, що суперечить абзацу 3 підпункту 1 пункту 4 Указу Президента України «Про положення про Державну фінансову інспекцію» № 499/2011 від 23 квітня 2011 року та п. 2.4 Спільного наказу Головного контрольно-ревізійного управління України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби Безпеки України та Генеральної прокуратури України № 346/1025/685/53 від 19 жовтня 2006 «Про затвердження Порядку взаємодії органів державної контрольно-ревізійної служби, органів прокуратури, внутрішніх справ, Служби Безпеки України», відповідно до якого Державна фінансова інспекція здійснює державний фінансовий контроль за діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що довідка Державної фінансової інспекції є недопустимим доказом у розумінні статей  86, 87, 94 КПК України, оскільки її складено за наслідками перевірки, яку проведено без рішення суду, тобто отримано внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Аргументи, на які посилається прокурор у касаційній скарзі, аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, про те, що Державна фінансова інспекція після проведеної перевірки направила відповідну довідку до слідчого управління ГУ МВС України в м. Києві відповідно до Порядку взаємодії органів державної контрольно-ревізійної служби, органів прокуратури, внутрішніх справ, Служби безпеки України, жодним чином не спростовують того факту, що сама по собі перевірка в межах кримінального провадження у цьому випадку повинна була здійснюватися на підставі рішення суду.
Доводи прокурора, наведені в касаційній скарзі, про безпідставне визнання недопустимим доказом висновку комісійної судово-економічної експертизи також є неспроможними. Так, із постанови слідчого про призначення цієї експертизи вбачається, що в ході досудового розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42014100000000228 від 12 березня 2013 року за ознаками у діях службових осіб ВАТ НАСК «Оранта» та ТОВ «ІМГ Інтернешнл Холдинг Компані» кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, було здобуто зазначену вище довідку Державної фінансової інспекції у м. Києві, у зв`язку з чим виникла необхідність перевірки шляхом експертного дослідження чи підтверджуються документально викладені саме у цій довідці висновки суб`єкта фінансового контролю щодо розміру збитків та причин їх виникнення, для чого експерту дійсно було надано окрім самої довідки, ряд документів. З цього слідує, що експертизу було проведено саме на основі цієї довідки Державної фінансової інспекції у м. Києві, з конкретною метою перевірки та оцінки зафіксованих у ній відомостей, а тому, враховуючи, що ця довідка є недопустимою як доказ, висновок експерта також не може бути визнаний допустимим, про що обґрунтовано зазначено у рішеннях судів попередніх інстанцій.
Крім цього, не підтвердилися доводи прокурора та цивільного позивача, викладені в касаційних скаргах, про те, що суд апеляційної інстанції під час нового розгляду не перевірив можливу наявність у інших посадових осіб умислу на заволодіння коштами ВАТ НАСК «Оранта». Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що надання оцінки діям цих осіб виходить за межі пред`явленого   ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 2 ст. 367 КК України, а тому, відповідно до ст. 337 КПК України, такі обставини не можуть бути предметом розгляду в даному провадженні.
Також колегія суддів, перевіривши доводи, на які посилається представник цивільного позивача у касаційній скарзі, дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про залишення без розгляду цивільного позову АТ «БТА Банк» до  ОСОБА_7 та ОСОБА_9 узгоджується з положеннями ст. 129 КПК України.
Переглянувши вирок місцевого суду в апеляційному порядку, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність поза розумним сумнівом того, що кримінальне правопорушення вчинено ОСОБА_7 , залишивши вирок без зміни. При цьому, відмовляючи в задоволенні апеляційних скарг прокурора та представника цивільного позивача, суд апеляційної інстанції з достатньою повнотою виконав вказівки суду касаційної інстанції, викладені в постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року, і в ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення та підстави, на яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам   ст. 419 КПК України.
Переконливих доводів на спростування висновків судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність у матеріалах кримінального провадження достатніх доказів для доведення того, що кримінальне правопорушення вчинено ОСОБА_7 , у касаційних скаргах не наведено.
Незгода прокурора та представника цивільного позивача з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, не встановлено.
За таких обставин касаційні скарги прокурора та представника цивільного позивача не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями  434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в:
Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 3 липня 2017 року й ухвалу Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та представника цивільного позивача АТ «БТА Банк» ОСОБА_8 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_12                                            ОСОБА_2                                             ОСОБА_3