П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
18 лютого 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/2771/20	
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 28 липня 2014 року по 25 жовтня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 жовтня 2019 року; зобов`язати ВЧ нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 28 липня 2014 року по 25 жовтня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 жовтня 2019 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року позов було задоволено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду ВЧ подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та відмовити в задоволенні позову.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення в частині з огляду на таке.
Судом першої інстанції було встановлено, що позивач проходив військову службу у ВЧ на посаді командира відділення взводу спеціальних робіт ремонтної роти.
Наказом від 25 жовтня 2019 року №224 позивач був звільнений з військової служби у запас за підпунктом «д» (через службову невідповідність) п.2 ч.5  ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлений для зарахування на військовий облік до Приморського військового комісаріату м. Одеси.
Вислуга років станом на 25 жовтня 2019 року становить:
календарна  13 років 00 місяців 16 днів
пільгова  00 років 01 місяць 20 днів
загальна  13 років 02 місяці 06 днів.
При звільнені позивачу виплачено:
премію за особистий внесок у загальні результати служби;
надбавку за особливості проходження служби у розмірі 87,8% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років в період з 01 по 25 жовтня 2019 року;
грошову компенсацію за 23 (двадцять три) доби невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік.
Щорічну основну відпустку за 2018 рік використав.
Щорічну основну відпустку за 2019 рік використав.
Грошову допомогу на оздоровлення за 2019 рік отримав.
Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік не отримав.
Позивач є учасником бойових дій відповідно до рішення міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій №2/ІІІ/1/166 від 15 січня 2015 року.
09 січня 2020 року позивач звернувся до ВЧ з вимогою виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку.
24 січня 2020 року ВЧ було надано відповідь, якою відмовлено у виплаті грошової компенсації, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19  статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції вірними в частині з огляду на таке.
Пунктом 1 ст.4 Закону України «Про відпустки» установлено такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Положеннями ст.16-2 вказаного закону передбачено надання, зокрема, учасникам бойових дій додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Згідно ч.14 ст.10-1 вищезазначеного Закону військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Отже, враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність у позивача права на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, яка, згідно діючого законодавства, надається йому, як учаснику бойових дій.
Посилання відповідача на особливий період, у якому діючим законодавством було припинено надання додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.
З аналізу ч.17 та 18 ст.10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється (ч.19 ст.10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).
Згідно ч.21 ст.10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.
Положеннями ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що особливий період – період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.
З аналізу вищезазначених положень діючого законодавства вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, припиняється.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що обмежуючи фактичне надання відпусток у відповідний період, діюче законодавство не обмежує та не припиняє право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 року за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18.
Водночас, колегія суддів зазначає, що звертаючись з даним позовом ОСОБА_1 просив, зокрема, зобов`язати ВЧ нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 28 липня 2014 року по 25 жовтня 2019 року.
Так, матеріали справи містять рішення міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій №2/ІІІ/1/166 від 15 січня 2015 року, з якого вбачається, що позивачу статус учасника бойових дій (з отриманням якого і пов`язано надання додаткової відпустки) було надано в січні 2015 року.
Вказані обставини, на думку колегії суддів, свідчать про відсутність правового підґрунтя для нарахування та виплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2014 рік, оскільки можливість отримання вказаної відпустки, рівно як і нарахування та виплата відповідної компенсації, передбачено лише у зв`язку з набуттям особою статусу учасника бойових дій, який позивач отримав лише у 2015 році.
Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання протиправною бездіяльності ВЧ щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 15 січня 2015 року по 25 жовтня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 жовтня 2019 року; зобов`язання ВЧ нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 15 січня 2015 року по 25 жовтня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 жовтня 2019 року.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а тому, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 317  КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року скасувати в частині задоволених позовних вимог про: визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 28 липня 2014 року по 14 січня 2015 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 жовтня 2019 року; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 28 липня 2014 року по 14 січня 2015 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 жовтня 2019 року, в задоволенні яких – відмовити.
В решті рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	    	Бойко А.В.    Шевчук О.А.