Справа № 344/18171/18 
Провадження № 22-ц/4808/241/21 
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В. 
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючої (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
суддів:                                        Пнівчук О.В., Томин О.О., 
за участю секретаря:                        Пацаган В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України - Агеєвої Олени Валентинівни на ухвалу Івано-Франківського міського суду в складі судді Шамотайла О.В., постановлену 07 грудня 2020 року в м. Івано-Франківську, у справі за заявою представника Державної казначейської служби України про зміну способу виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко Олени Володимирівни, ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання недійсним правочину дарування та скасування державної реєстрації,
встановив :
В листопаді 2020 року Державна казначейська служба України звернулась в суд з заявою про зміну способу виконання рішення суду. 
Обгрунтовувала її тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2020 року з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 за рахунок коштів державного бюджету стягнуто 1 000,00 грн в рахунок відшкодування понесених судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою. Виконавчий лист пред`явлено до виконання. Казначейство не було стороною у справі, тому стягнення цих судових витрат суперечитиме принципу цільового використання бюджетних коштів. Так, воно виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин. Відтак, неможливим є виконання рішення, оскільки відсутній затверджений Кабінетом Міністрів України порядок, що передбачає можливість здійснення Казначейством компенсації судових витрат за рахунок і в межах бюджетних асигнувань судів. Тому просило змінити спосіб виконання судового рішення, стягнути на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані з правничою допомогою у розмірі 1 000,00 грн шляхом компенсації їх за рахунок держави відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ і порядок їх компенсації за рахунок держави».
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 07 грудня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено. 
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано доказів причин та обставин неможливості виконання рішення суду у спосіб та порядок, встановлений рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2020 року. 
Посилаючись на порушення норм процесуального права, представник Державної казначейської служби України Агеєва О.В. подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу суду. На її думку, судом не враховано, що Казначейство взагалі не було стороною у вказаній справі, тому стягнення з нього судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою суперечить принципу цільового використання коштів. При цьому посилається на норми статей 23, 116 Бюджетного кодексу України, відповідно до яких будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Крім того відсутні підтвердження про сплату правової допомоги саме у розмірі, визначеному судом. Тому в даному випадку до застосування підлягає Постанова Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», за положеннями якої компенсація судових витрат у цивільних та адміністративних справах здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань судів, якими винесено відповідне рішення. Отже суд дійшов помилкового висновку щодо покладення обов`язку відшкодувати судові витрати за рахунок коштів державного бюджету з Казначейства.
Правом на подання відзиву інші учасники справи не скористались.
               В засіданні апеляційного суду представник Державної казначейської служби України Шикеринець Л.М. доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. При цьому враховуючи належне повідомлення ОСОБА_3 про дату, час і місце розгляду справи, клопотання її представника адвоката Васютина Я.В. про розгляд справи у їх відсутності, скорочені строки перегляду судового рішення, відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи не встановлено.
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви Державної казначейської служби України, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не наведено підстав для зміни способу та порядку виконання рішення, зокрема конкретних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим судом способом.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 липня 2020 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Івано-Франківського МНО Дорошенко О.В., ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання недійсним правочину дарування та скасування державної реєстрації. Стягнуто за рахунок державного бюджету з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 1 000,00 грн в рахунок відшкодування понесених судових витрат на отримання правничої допомоги. При цьому в мотивувальній частині судового рішення зазначено, що розподіл судових витрат підлягає проведенню в порядку, передбаченому статтею 141 ЦПК України (а.с. 47-54, 167-171 т.2.).
На підставі вказаного  рішення ОСОБА_3  14 серпня 2020 року видано виконавчий лист (а.с. 11-12 т.3). 
Частинами 1, 3 статті 435 ЦПК України визначено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.        Такі ж положення закріплені у частині 3 статті 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1829цс15, спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено статтею 1 ЦК. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.
Звертаючись до суду із заявою про зміну способу виконання судового рішення, представник Державної казначейської служби України обгрунтовував її неможливістю виконання рішення, оскільки компенсація судових витрат у цивільних та адміністративних справах здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань судів, якими винесено відповідне рішення.
Однак вказані обставини не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ні спосіб, ні порядок виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_3 за рахунок коштів державного бюджету з Державної казначейської служби України 1000,00 грн в рахунок відшкодування понесених судових витрат на отримання правничої допомоги судом не встановлювалися.
Крім того порядок стягнення коштів з боржників-розпорядників бюджетних коштів врегульований Бюджетним Кодексом України, Законом України «Про виконавче провадження» та Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява Казначейства про зміну способу виконання рішення суду не містить жодних доказів на обґрунтування обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим.
При цьому посилання заявника на те, що рішення суду підлягає виконанню на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» суд також вважає неспроможними.
Стаття 133 ЦПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
27 квітня 2006 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 590 (зі змінами), якою затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, згідно з додатком. У преамбулі постанови вказано, що вона прийнята відповідно до статей 138, 140 ЦПК України, статей 135, 138 КАС України і статті 128 ГПК України.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду (стаття 138 ЦПК України), та витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи (стаття 140 ЦПК України).
У додатку до зазначеної постанови міститься перелік витрат, які підлягають компенсації у закріпленому нею порядку, а саме: втрачений у зв`язку з явкою до суду заробіток - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові; відрив від звичайних занять у зв`язку з явкою до суду - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові; витрати, пов`язані з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, а також витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові.
Витрати на правничу допомогу у встановленому цією постановою порядку не компенсуються.
Оскільки рішенням суду першої інстанції проведено розподіл судових витрат, зокрема пов`язаних з правничою допомогою, тобто вказана сума не є витратами, передбаченими статтями 138, 140 ЦПК України, відповідно вона не підлягає компенсації у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590. 
Частиною 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року № 45.
Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Інструкція щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затверджена Міністерством фінансів України від 12 березня 2012 року № 333 (зокрема п. 2.6) за кодом 2800 передбачає видатки на відшкодування моральних збитків, майнової шкоди фізичним та юридичним особам згідно з рішенням суду та судових витрат (підпункт 9).
Відтак, вищенаведеним спростовуються твердження апелянта щодо порушення принципу цільового використання бюджетних коштів в разі виконання рішення суду про стягнення судових витрат.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленої ухвали. З огляду на викладене, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для зміни способу виконання рішення суду є обґрунтованим.
       Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було дотримано норм процесуального права при вирішенні по суті цього питання. А отже підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України - Агеєвої Олени Валентинівни залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду від 07 грудня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                        Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                                О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 18 березня 2021 року