ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1235/20                                                            Суддя (судді) першої інстанції: Баргаміна Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  26 лютого 2021 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Федотова І.В.,
суддів: Єгорової Н.М. та Сорочка Є.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Чернігівській області (далі – відповідач) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 18.05.2018; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 18.05.2018 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб; визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення з позивачем своєчасного повного розрахунку при звільненні; стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19.05.2018 по день розгляду справи в суді, з розрахунку середнього заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 590,09 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Чернігівській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.05.2018.
Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Чернігівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.05.2018.
Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Чернігівській області щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні.
Стягнути з Управління Служби безпеки України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30000,00 грн.
В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу в якій просить його скасувати в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що стаття 117 КЗпП не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Крім того, вказує на те, що позивач пропустив тримісячний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України, для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення від 05.05.2016 серії НОМЕР_1 .
Згідно довідки Управління служби безпеки України в Чернігівській області від 03.04.2020 № 74/17/Д-5п/14/433 позивача звільнено з військової служби наказом Голови Служби безпеки України від 27.04.2018 № 524-ОС за підпунктом «а» пункту 61, підпунктом «г» пункту 63 та пунктом 88-1 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, та виключено зі списків особового складу наказом начальника управління Служби безпеки України в Чернігівській області від 18.05.2018 № 75-ОС з 18.05.2018.
Згідно довідки Управління служби безпеки України в Чернігівській області від 31.03.2020 № 18 додаткова відпустка як учаснику бойових дій позивачу у 2016-2018 роках не надавалась, компенсація не нараховувалась та не виплачувалась.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку останній звернувся до суду з відповідним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, під час звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу, із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі, нараховано грошову компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпуски, чого відповідачем здійснено не було.
В частині позовних вимог щодо грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій судом були враховані правові висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладені в рішенні від 16.05.2019, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019, за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19) за позовом фізичної особи до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги стосуються рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то колегія суддів рішення суду у іншій частині не переглядає.
Верховний Суд у зразковій справі № 620/4218/18 вказав, що при звільненні з військової служби у військовослужбовці мають право на отримання грошової компенсації за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Водночас, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП).
Таку ж позицію висловив Верховний Суд у постановах від 31 березня 2020 року по справі № 808/2122/18, від 31 січня 2020 року по справі № 823/1477/16, від 29 січня 2020 року по справі № №440/4332/18.
Так, відповідно до частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
В силу вимог статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Згідно з положеннями частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП).
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.
Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15.
При цьому, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Наведений правовий висновок щодо застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 року у справі №826/9793/18 та від 23.04.2020 року у справі № 810/3573/18.
Оскільки спір у даній справі в частині виплати позивачу при звільненні спірної грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки вирішено на користь позивача, то відповідач відповідно до статті 117 КЗпП зобов`язаний виплатити позивачу розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Посилання апелянта на те, що заявлені позовні вимоги про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, судовою колегією оцінюється критично, оскільки факт непроведення таких розрахунків ще у 2018 році підтверджується матеріалами справи.
Враховуючи те, що відповідачем не оспорюється розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні визначений судом першої інстанції, то в силу положень ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції не переглядає оскаржуване рішення суду першої інстанції в цій частині.
Посилання апелянта на пропуск позивачем строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки положенням частини другої статті 233 КЗпП, передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Натомість, апелянт посилається на порушення тримісячного строку звернення з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.
Так, зі змісту позовних вимог не вбачається, що позивач звернувся з позовом про вирішення трудового спору. 
Натомість, вимога про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є підставою для застосування до вказаних правовідносин саме ч.2 ст.233 КЗпП України.
Таким чином, судом першої інстанції при прийнятті позовної заяви до розгляду та відкриття провадження по справі вірно застосовано норми процесуального законодавства.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. 
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя:          

Судді: