П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року                                                                      місто Київ
 
справа № 761/21924/20
апеляційне провадження № 22-ц/824/555/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого Головачова Я.В.,
суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,
за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Сіромашенко Н.В.                від 23 липня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_5 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Волкова Анастасія Олександрівна, про визнання недійсним договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння,  
 
в с т а н о в и в :
 
У липні 2020 року ОСОБА_5 через свого представника Льовочкіну В.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Волкова А.О., про визнання недійсним договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
Позов мотивований тим, що у період з 1 травня 2004 року по 8 лютого 2017 року ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 під час якого ними була придбана квартира АДРЕСА_1 .
 
Подружжям було вирішено продати вказану квартиру і 26 січня 2016 року позивач підписав згоду на її продаж, що засвідчено нотаріусом м. Лімассол, Республіки Кіпр, ОСОБА_7 .
 
Після припинення шлюбних відносин позивач вирішив провести поділ спільного майна подружжя, в тому числі квартири АДРЕСА_1 . Проте, у січні 2020 року йому стало відомо, що 4 липня 2016 року ОСОБА_1 подарувала вказану квартиру своїй дочці ОСОБА_6 , яка 23 травня 2017 року відчужила її за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_3 .
 
Посилаючись на те, що у заяві від 26 січня 2016 року  ОСОБА_5 не давав згоду на дарування спільної квартири, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири  АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , посвідчений 4 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волковою А.О., реєстраційний номер 218, та витребувати вказану квартиру від ОСОБА_3 .
 
Одночасно з позовом, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 подала заяву про забезпечення позову, у якій просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1  та заборонити будь-яким особам вчинення правочинів відносно неї, посилаючись на те, що спірна квартира незаконно вибула зі спільної  часткової власності позивача і в подальшому відчужена на користь ОСОБА_3 . Вказувала, що існує реальна можливість відчуження нерухомого майна на користь третіх осіб і невжиття заходів забезпечення позову, у випадку задоволення позовних вимог, може призвести до утруднення виконання рішення суду та відновлення порушених прав позивача. Оскільки накладення арешту не тягне за собою понесення відповідачами збитків, то підстави для застосування заходів зустрічного забезпечення відсутні.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .Заборонено ОСОБА_3 вчиняти будь-які правочини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням вказаною квартирою.
 
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви. Скаржник зазначає, що позивач є громадянином Республіки Кіпр і не має зареєстрованого місця проживання/майна в Україні, а тому відповідно до частини 3 статті 154 ЦПК України суд був зобов`язаний застосувати заходи зустрічного забезпечення. Порушення вказаної норми процесуального права є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.
 
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 також подав апеляційну скаргу у якій просив скасувати ухвалу суду і постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви. Вказує, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки оспорюваний правочин вчинявся за згодою позивача, а тому безпідставність позовних вимог зумовлює відсутність правових підстав для застосування заходів забезпечення позову; суд дійшов помилкового висновку про забезпечення позову, оскільки заявником не надано жодного доказу намірів ОСОБА_3 відчужити спірне нерухоме майно; вжиті судом заходи забезпечення позову не можна вважати співмірними відносно предмету позову; суд безпідставно вдався до охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій ОСОБА_3 , оскільки останній є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна і права позивача не порушував.
 
Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 у відзиві на апеляційні скарги заперечує проти їх задоволення та зазначає, що між сторонами існує спір щодо нерухомого майна, а тому вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованим. При цьому
накладення арешту на квартиру і заборона вчиняти правочини відносно неї не порушують прав учасників справи і не завдають їм збитків.
 
Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 погоджується з її доводами та просить скасувати ухвалу суду першої інстанції. Вказує, що у суду були відсутні підстави для забезпечення позову, оскільки позивачем не доведено необхідності накладення арешту на квартиру, доказів на підтвердження цього не надано, заходи забезпечення є неспівмірними з предметом позову.  
 
Інші учасники справи відзиви на апеляційну скаргу до суду не подали.
 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просили її задовольнити; проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 не заперечувала.
 
Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підтримала свою апеляційну скаргу, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції і відмовити у задоволення заяви про забезпечення позову; проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 не заперечувала.
 
Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 проти задоволення апеляційних скарг заперечувала та просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін. Вказувала, що вжиті заходи забезпечення позову є необхідними і звернула увагу на те, що в мережі інтернет наявні оголошення щодо продажу спірної квартири.
 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
 
Судом установлено, що у провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 ,           ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Волкова А.О., про визнання недійсним договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння
 
У період з 1 травня 2004 року по 8 лютого 2017 року ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 під час якого ними була придбана квартира АДРЕСА_1 .
 
Позивач вказує, що 26 січня 2016 року він надав ОСОБА_1 письмову згоду на продаж вказаної квартири. Разом з тим, 4 липня 2016 року ОСОБА_1 подарувала її своїй дочці ОСОБА_6 , яка в подальшому продала її ОСОБА_3 .
  
Посилаючись на те, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 4 липня 2016 року укладений без його згоди, оскілки сторонами було
досягнуто згоди щодо продажу квартири, а не її безоплатне відчуження, позивач просив суд визнати цей правочин недійсним.
 
Обґрунтовуючи підстави для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру та забороною вчиняти дії відносно неї, позивач вказував, що на даний момент нерухоме майно на праві власності належить ОСОБА_3 , який може відчужити його на користь третіх осіб, що утруднить виконання рішення суду у випадку задоволення позову.
 
Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду про задоволення позову.
 
Такий висновок суду є правильним.
 
Відповідно до частин 1-2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи може вжити заходи забезпечення позову.
 
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини 1 статті 150 ЦПК України позов дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
 
При цьому види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).
 
Як убачається з роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно  виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення  виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків. 
 
При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з
урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
 
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
Аналізуючи наведені процесуальні норми, обставини справи, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.
 
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.
 
При цьому в ухвалі про забезпечення позову, серед іншого, суд вирішує питання про зустрічне забезпечення (частина 8 статті 153 ЦПК України).
 
Відповідно до частини 1 статті 154 ЦПК України метою зустрічного забезпечення є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.
 
Отже, на відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача.
 
Реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за виключенням випадків, передбачених частиною  3 статті 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
 
Постановляючи ухвалу про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та забороняючи ОСОБА_3 вчиняти будь-які правочини відносно неї, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність загрози відчуження спірного майна, оскільки воно є предметом спору у цій справі і невжиття заходів забезпечення позову може утруднити в майбутньому виконання можливого рішення про задоволення позовних вимог.
 
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про відсутність будь-яких загроз невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення, спростовуються встановленими судом обставинами у справі, оскільки між сторонами існує спір щодо нерухомого майна і позивач фактично ставить під сумнів законність відчуження ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 спірної квартири і як наслідок законність набуття такого права ОСОБА_3 .
 
Таким чином, забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони вчиняти дії відносно квартири АДРЕСА_1 , що є предметом спору у даній справі, є цілком доречним, обґрунтованим, достатнім та співмірним видом забезпечення позову у цій справі.
 
Посилання у апеляційній скарзі представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на те, що забезпечуючи позов суд безпідставно охороняє матеріально-правові інтереси позивача від можливих недобросовісних дій ОСОБА_3 є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів. 
 
Обраний заявником захід забезпечення позову не порушує право власності       ОСОБА_3 , як добросовісного набувача нерухомого майна, а сприяє недопущенню порушення прав заявника до встановлення фактичних обставин спору і вирішення питання щодо правомірності укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 договору дарування спірної квартири.
 
Доводи апеляційних скарг щодо безпідставності позовних вимог ОСОБА_5 не перевіряються судом апеляційної інстанції, оскільки під час розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову суд не надає правової оцінки обставинам справи, обґрунтованості або необґрунтованості позовних вимог по суті спору.
 
Стосовно посилання у апеляційній скарзі представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на те, що суд першої інстанції був зобов`язаний застосувати заходи зустрічного забезпечення, оскільки позивач є громадянином Республіки Кіпр і не має зареєстрованого місця проживання на території України, колегія суддів зазначає таке.
 
Зустрічне забезпечення позову направлено як на застереження від недобросовісних дій позивача, так і на захист інтересів відповідача, що полягає у відшкодуванні збитків, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.
 
Дійсно, у пункті 1 частини 3 статті 154 ЦПК України передбачений обов`язок суду застосувати зустрічне забезпечення у випадку, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
 
Разом із тим, колегія суддів вважає, що незастосування судом першої інстанції заходів зустрічного забезпечення у спірних правовідносинах не може бути правовою підставою для скасування правильного по своїй суті судового рішення щодо забезпечення позову.
 
У випадку, якщо учасник справи вважає необхідним застосування заходів зустрічного забезпечення, він не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції з відповідним клопотанням щодо застосування таких заходів за насідком розгляду якого суд постановляє вмотивовану ухвалу (частина 6 статті 154 ЦПК України).   
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 
 
Ураховуючи викладене, підстави для скасування ухвали суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.          
 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
 
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складений 10 березня 2021 року.

Головуючий                                                                                      

Судді: