ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" березня 2021 р.                                                   Справа №914/1407/20
м.Львів
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача):                                          Бойко С.М.,
суддів:                                                                                  Матущака О.І.,
                                                                                          Якімець Г.Г.,

без виклику сторін

розглянув апеляційну скаргу  товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» б/н від 21.12.2020
на рішення  Господарського суду Львівської області від 24.11.2020, суддя: Іванчук С.В., м.Львів, (повний текст рішення складено 30.11.2020),
за позовом  товариства з обмеженою відповідальністю «Бетонікс», м. Львів,
до відповідача  товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп», м. Львів,
про  стягнення грошових коштів,
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.
12.06.2020 до Господарського суду Львівської області звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Бетонікс» (далі по тексту - ТОВ «Бетонікс») з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» (далі по тексту - ТОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп») про стягнення заборгованості в сумі 98 108,58 грн., з якої 87 500,00 грн. - основний борг, та розраховані з цієї суми 3% річних в сумі 1 315,00 грн. за прострочення грошового зобов`язання з 25.11.2019 по 10.06.2020, а також пеня в сумі 9 293,58 грн. за прострочення грошового зобов`язання з 25.11.2019 по 10.06.2020.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач у порушення умов договору про надання послуг №П2809-1 від 28.09.2020 не оплатив надані позивачем послуги на суму 87 500,00 грн., які прийняті згідно з актами приймання-передачі, у зв`язку з чим на цю суму нараховано 3% річних та пеню за період прострочення з 25.11.2019 по 10.06.2020.
Правовими підставами позову зазначає ст.ст.509, 525, 530, 599, 610, 611, 612, 625, 901, 903 ЦК України, ст.216, ч.6 ст.232 ГК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 24.11.2020 вищезазначений позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» на користь ТОВ «Бетонікс» 87  500,00 грн. - заборгованості за надані послуги по роботі автобетононасосу, 9 268,93 грн.  пені, 1 311,60 грн.  3% річних та 2 101,40 грн.  судового збору. Відмовлено в  задоволенні решти позовних вимог про стягнення 3,40 грн. - 3% річних, 24,65 грн. - пені.
Обгрунтовуючи зазначене рішення суд виходив з того, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факту оплати відповідачем вартості наданих позивачем послуг на загальну суму 87 500,00 грн., а тому задоволив вимоги в цій частині. 
Щодо стягнення неустойки, то суд першої інстанції встановив, що позивач припустився помилки в нарахуванні пені, 3% річних, не врахувавши при розрахунку визначеного п.3.2. договору строку для проведення оплати.  Тому, здійснивши перерахунок, із врахуванням цих обставин, суд першої інстанції стягнув пеню в розмірі 9268,93 грн. та 3% річних в сумі 1311,60 грн. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що:
1)місцевий господарський суд не врахував, що договір та акти надання послуг, на підставі яких стягнуто суму основної заборгованості в даній справі, підписані не директором ТОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп», а іншою особою, що виключає можливість задоволення позову;
2)суд першої інстанції безпідставно не задоволив клопотання відповідача про повернення до розгляду справи в підготовчому провадженні, внаслідок чого з формальних підстав позбавив відповідача процесуальної можливості заявити клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи з метою з`ясування особи, що підписувала первинні документи, якими обгрунтовуються позовні вимоги, що входить в предмет доказування в даній справі.

Узагальнені доводи та заперечення позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач погодився з висновками місцевого господарського суду, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду без змін. Доводи відзиву на апеляційну скаргу аналогічні висновкам місцевого господарського суду, що викладені у оскаржуваному рішенні.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 8 ГПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення 98 108,58 грн., що становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102,00 грн. *100 = 210 200,00 грн.), вказана справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Разом з апеляційною скаргою відповідач заявив клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи розгляд якої просить доручити Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз на вирішення якої поставити наступне питання:
1)чи підпис на договорі про надання послуг №П2809-1 від 28.09.2018 між ТОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» та ТОВ «Бетонікс» та на актах наданих послуг №28/12-078 від 28.12.2019, №24/12-053 від 24.12.2019, №21/12-073 від 21.12.2019, №20/12-048 від 20.12.2019, №14/12-035 від 14.12.2019, №09/12-048 від 09.12.2019, №7/12-036 від 07.12.2019, №22/11-065 від 22.11.2019, №19/11-055 від 19.11.2019 від імені ОСОБА_1 виконано Молінським Віталієм Володимировичем?
Частиною третьою статті 80 ГПК України передбачено, що відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву
Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 182 ГПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про призначення експертизи.
Разом з тим, судом встановлено, що в суді першої інстанції відповідач заявив клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи після закінчення підготовчого провадження, тобто зі спливом строку.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Таким чином вищенаведені норми процесуального закону регламентують принцип диспозитивності судового процесу, згідно з яким особа самостійно здійснює свої процесуальні права та обов`язки без втручання суду.
За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить до висновку, що не існувало причин, які унеможливлювали заявлення вищезазначеного клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи до місцевого господарського суду, які об`єктивно не залежали від нього. 
З цих підстав суд відмовляє у задоволенні клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи в суді апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи і заперечення, які наведені в апеляційній скарзі та у відзиві, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно зі встановленими судом першої інстанції та неоспореними обставинами, а також обставини, встановленими судом апеляційної інстанції, і визначеними відповідно до них правовідносини вбачається, що між ТОВ «Бетонікс» (виконавець) та ТОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» (замовник) укладено договір №П2809-1 від 28.09.2018, згідно із п. 1.1., 1.2. якого, виконавець зобов`язується надавати послуги по роботі автобетононасосу, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити послуги виконавця. Надання послуг оформляється актом про надання послуг.
Відповідно до п.п. 3.1. договору №П2809-1 від 28.09.2018 вартість послуг вказується в акті (актах) про надання послуг. 
За умовами п.п. 6.1., 6.3. договору №П2809-1 від 28.09.2018 договір вважається укладеним і набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторонами та діє до 31 грудня 2019 року, але в будь-якому випадку до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Отже, набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.
Таким чином, досягнувши згоди щодо всіх істотних умов, сторони уклали договір, внаслідок чого між ними виникли взаємні права та обов`язки, а відповідний договір набрав чинності. Зазначене свідчить про те, що сторони встановили межі здійснення своїх прав та обов`язків за договором.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
З огляду на вищезазначене, договір №П2809-1 від 28.09.2018, який укладений між стороронами по справі, за своєю правовою природою є договором про надання послуг, а тому правильними є висновки суду першої інстанції щодо правової кваліфікації цього договору та спірних правовідносин, які виникли між сторонами.
На виконання умов договору №П2809-1 від 28.09.2018 позивачем було надано послуги по роботі автобетононасоса на загальну суму 92 000,00 грн., що підтверджується актами надання послуг №19/11-055 від 19.11.2019 на суму 5 000,00 грн. (з ПДВ), №22/11-065 від 22.11.2019 на суму 13 800,00 грн. (з ПДВ), №7/12-036 від 07.12.2019 на суму 10 350,00 грн. (з ПДВ), №9/12-048 від 09.12.2019 на суму 8 050,00 грн. (з ПДВ), №14/12-035 від 14.12.2019 на суму 5 000,00 грн. (з ПДВ), №20/12-048 від 20.12.2019 на суму 5 000,00 грн. (з ПДВ), №21/12-073 від 21.12.2019 на суму 13 800,00 грн. (з ПДВ), №24/12-053 від 24.12.2019 на суму 5 000,00 грн. (з ПДВ), №28/12-078 від 28.12.2019 на суму 26 000,00 грн. (з ПДВ), які підписано від обох сторін та скріплено їх печатками без жодних зауважень чи застережень.
Окрім того, в матеріалах справи міститься відповідь №43078/13-01-04-13 від 03.11.202 Головним управлінням ДПС у Львівській області на адвокатський запит представника позивача. Вказаний адвокатський запит стосується надання інформації щодо відображення ТОВ "Компанія Ріел-Естейт Груп" у складі податкового кредиту з ПДВ (додатки №5 до декларацій) сум ПДВ за податковими накладними, які виписані ТзОВ "Бетонікс" за спірними операціями, які оформлені підписаними обома сторонами актами  наданих послуг п/н    №672 від 19.11.19р.    акт №19/11-055 від 19.11.2019р.; п/н №785 від 22.11.19р. акт №22/11-065 від 22.11.2019р.; п/н №203 від 07.12.19р. акт №7/12-036 від 07.12.2019р.; п/н №239 від 09.12.19р. акт №9/12-048 від 09.12.2019р.; п/н №470 від 14.12.19р. акт    №14/12-035 від 14.12.2019р.;    п/н 669 від 20.12.19р. акт №20/12-048 від 20.12.2019р.; п/н № 729 від 21.12.19р. акт №21/12-073 від 21.12.2019р., п/н №812 від 24.12.19р. акт №24/12-053 від 24.12.2019р.;    п/н №996 від 28.12.19р. акт №28/12-078 від 28.12.2019р.
У зазначеній відповіді органу ДПС вказано, що за період діяльності з 01.11.2019 по 31.12.2019 року, ТЗОВ "Компанія Ріел-Естейт Груп" (ЄДРПОУ 40746462) до складу податкового кредиту включено ПДВ на суму 686 415,43 грн. по контрагенту ТОВ "Бетонікс" (ЄДРПОУ 37800875), а саме: звітній період листопад 2019 року - сума ПДВ 152 482,80 грн; звітній період грудень 2019 року - сума ПДВ 533 932,63 грн. 
Наведені відомості вказують на те, що фактично, попри доводи про не підписання договору та актів надання послуг, відповідач відобразив операції з придбання у позивача послуг, стягнення оплати за які є предметом спору, у своїх облікових документах. 
Тому правильними є висновки суду першої інстанції про суперечливість позиції апелянта щодо факту отримання ним послуг позивача, та, як наслідок, виникнення зобов`язання з їх оплати. 
В підтвердження позиції апелянта щодо підписання договору  та актів надання послуг невідомою особою від імені директора ТОВ "Компанія Ріел-Естейт Груп" Молінського В.В., доказів до матеріалів справи не долучено. Оцінюючи ці документи, апеляційний суд констатує, що на них підписи зі сторони відповідача скріплені печатками, доказів втрати печатки матеріали справи не містять, доказів фальсифікації печатки та підписів на докуметах, що є предметом розгляду, апелянтом не надано .
Апеляційний суд погоджується із позицією суду першої інстанції, що обставини, про які зазначає апелянт, є критеріями оспорюваного правочину, тобто такого, недійсність якого законом прямо не встановлена, однак допускається можливість визнання правочину недійсним в судовому порядку.
Відповідно до ч.1  ст. 204 Цивільного кодексу України  правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення та розгляду справи апеляційним судом, доказів визнання недійсним вказаного правочину в судовому порядку відповідачем не надано. Тому апеляційний суд, з огляду на встановлений  ст. 204 Цивільного кодексу України  принцип правомірності правочину, вважає вмотивованим прийняття договору про надання послуг №П2809-1 від 28.09.2018р. та актів, складених за ним, як належну підставу, у розумінні норм  ст. 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.
Твердження апелянта про наявність у суду першоїі інстанції правових підстав для повернення до розгляду справи в підготовчому провадженні спростовуються наступним.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 ГПК України передбачено, що завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.
Отже, розгляд справи по суті, за наслідками якого вирішується спір, безпосередньо формується з наслідків підготовчого провадження, в якому остаточно визначається предмет спору, характер спірних правовідносин, позовних вимог та склад учасників судового процесу.
Згідно із ст.ст. 113, 118 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. Право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Поновлення та продовження процесуальних строків встановлені статтею 119 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Приписами ст. 207 ГПК України передбачено, що суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.
Таким чином, апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що строк підготовчого провадження не може бути поновлениий або відновлений судом навіть за наявності поважних причин, що зумовлено, зокрема, необхідністю дотримання принципів стадійності господарського процесу та правової визначеності, а також метою недопущення зловживання процесуальними правами тією чи іншою стороною.
Окрім того, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Господарським процесуальним кодексом України не передбачено можливості процесуального переходу на підготовчу стадію розгляду справи із стадії судового розгляду по суті, крім випадків зміни складу суду (ч. 14 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України).
У зв`язку з цим відхиляються доводи апелянта про те, що місйевий господарський суд з формальних підстав позбавив відповідача процесуальної можливості заявити клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи.
Положеннями частин першої, другої статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із п. 2.1.3. договору №П2809-1 від 28.09.2018 замовник бере на себе обов`язок своєчасно сплачувати плату у розмірі передбаченому договором згідно акту надання послуг.
Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Метою встановлення договірних строків є визначення сторонами за договором певного періоду в часі, у який мають бути виконані конкретні зобов`язання, визначені договором. Встановлюючи строки виконання зобов`язань в умовах договорів сторони забезпечують стабільність, послідовність та правову певність поведінки учасників договірних відносин, що гарантує справедливість, розумність й добропорядність сторін під час виконання договору.
Водночас, недотримання вищезазначених строків виходить за обумовлені сторонами межі здійснення прав та обов`язків за    договором, й надає одній зі сторін, яка його порушує, безпідставну перевагу в цих господарських відносинах, внаслідок чого порушується баланс приватноправових інтересів сторін договору.
Порядок розрахунків між покупцем та постачальником передбачений п. 3.2 договору за умовами якого оплата послуг виконавця здійснюється замовником протягом 3-х банківських днів після підписання акту про надання послуг, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця. Акт про надання послуг надається виконавцем замовнику протягом двох календарних днів після виконання замовлення або за поточний місяць. Замовник зобов`язаний у 1-денний термін з моменту надання акту розглянути та підписати його. Якщо протягом вказаного строку замовник не підписує акт та не надає обґрунтованої відмови від підписання. Акт вважається прийнятим замовником та підлягає оплаті, згідно умов договору.
В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Таким чином, однією з необхідних умов для встановлення прострочення по виконанню обов`язку відповідача щодо оплати наданих позивачем послуг є визначення моменту виникнення конкретного договірного обов`язку, а також розміру грошової суми такого обов`язку.
Оскільки, умовами пункту 3.2 договору №П2809-1 від 28.09.2018 передбачено, що покупець зобов`язується провести розрахунки на протязі трьох банківських днів з дати підписання акту про надання послуг,  то строк своєчасної оплати товару завершувався за спливом трьох банківських днів, а прострочення розпочиналось з четвертого банківського дня від дати приймання-передачі послуг.
Судами встановлено, що відповідач не здійснив оплати за надані послуги, внаслідок чого прострочення з оплати 5 000,00 грн. по акту приймання-передачі №19/11-055 від 19.11.2019 починається з 25.11.2019, з оплати 13 800,00 грн. по акту приймання-передачі №22/11-065 від 22.11.2019 - починається з 28.11.2019, з оплати 10 350,00 грн. по акту приймання-передачі №7/12-036 від 07.12.2019 - починається з 12.12.2019, з оплати 8 050,00 грн. по акту приймання-передачі №9/12-048 від 09.12.2019 - починається з 13.12.2019, з оплати 5 000,00 грн. по акту приймання-передачі №14/12-035 від 14.12.2019 - починається з 19.12.2019, з оплати 5 000,00 грн. по акту приймання-передачі №20/12-048 від 20.12.2019 - починається з 26.12.2019, з оплати 13 800,00 грн. по акту приймання-передачі №21/12-073 від 21.12.2019 - починається з 26.12.2019, з оплати 5 000,00 грн. по акту приймання-передачі №24/12-053 від 24.12.2019 - починається з 30.12.2019, з оплати 26 000,00 грн. по акту приймання-передачі №28/12-078 від 28.12.2019 - починається з 02.01.2020.
Таким чином, місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку, що сума неоплаченого основного боргу на момент пред`явлення позову становить 92 000,00 грн., з яких до стягнення в даній справі заявлено лише 87 500,00 грн.
З цих підстав, правильним є висновок місцевого господарського суду про обґрунтованість стягнення з відповідача на користь позивача вартості наданих позивачем послуг на загальну суму 87 500,00 грн.
Відповідно ч. 1, 2 ст. 20 ГК України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: застосування штрафних санкцій.
Отже, загальна норма ГК України передбачає захист у вигляді застосування штрафних санкцій до суб`єктів які неналежно виконуються зобов`язання.
Згідно з ч.1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Частиною 4 статті 231 ГК України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
За змістом ч. 1 ст. 199 ГК України, виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.
Отже, передбачене частиною шостою статті 231 ГК України формування відповідальності за порушення грошових зобов`язань застосовується, якщо інше не узгоджено сторонами в договорі або не передбачено законом.
Відповідно до п.п. 4.3, 4.4 договору №П2809-1 від 28.09.2018, за недотримання строку оплати за надані послуги, визначеного п. 3.2. договору, замовник сплачує на користь виконавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день протермінування від суми невиконаного грошового зобов`язання, за весь період такого протермінування. Сторони погодили, що строк нарахування пені визначеної п. 4.3 договору є більшим, ніж це передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України, і становить три роки від дня, коли зобов"язання мало бути виконано. Термін позовної давності щодо вимог про стягнення пені становить три роки.
Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даною нормою передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.
За правилами ч. 1 ст. 223 ГК України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.
Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України    за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За    положеннями ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Ураховуючи викладене, початком нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано за умовами договору, тобто починаючи з четвертого дня поставки продукції.
Таким чином, враховуючи вищезазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд, перевіривши правильність нарахування пені, погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість стягнення пені за несплату вартості товару в період з 25.11.2019 по 10.06.2020 в сумі 9268,93 грн., яка    нарахована з суми    загальної заборгованості 87 500,00 грн.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.
Щодо стягнення трьох процентів річних, то сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Як вбачається з наявних у справі матеріалів, позивачем за період з 25.11.2019 по 10.06.2020 нараховано  відповідачу 3% річних в розмірі 1 315,00 грн. нарахованої з суми    загальної заборгованості 87 500,00 грн.
Таким чином, апеляційний господарський суд, здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру 3% річних у відповідності до вимог законодавства, погодився з висновками суду першої інстанції в частині обґрунтованості стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 1311,60 грн. за період прострочення грошового зобов`язання з 25.11.2019 по 10.06.2020. Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення 3,40 грн., оскільки такі нараховані з порушенням положень чинного законодавства щодо розрахунку 3% річних.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
З огляду на наведене, аргументи, викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу про заперечення доводів апеляційної скарги є такими, що відповідають встановленим обставинам по справі. 
Апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга ТОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін. 
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 3153,00 грн.
Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ  :

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» б/н від 21.12.2020 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Львівської області від 24.11.2020 у справі №914/1407/20 – залишити без змін.
Судовий збір в розмірі 3153,00 грн. покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя:                                                             С.М. Бойко

Судді:                                                                                О.І. Матущак

                                                                                          Г.Г. Якімець