Дата документу 10.02.2021 Справа № 325/1248/20

Запорізький Апеляційний суд 

 
ЄУН 325/1248/20	Головуючий у 1-й інстанції Васильцова Г.А.	
Пр. № 22-ц/807/312/21	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2021 року                                                м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С.
суддів                                        Маловічко С.В., Подліянової Г.С.
за участі секретаря                                Путій Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Приазовського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2020 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Розівської сільської ради Приазовського району Запорізької області про визнання права постійного користування землею
ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-4), в якому просила визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 10,00 гектарів для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Розівської сільської ради, відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗП № 003639, виданого на підставі рішення Приазовської районної Ради народних депутатів Приазовського району Запорізької області від 09 березня 2000 року № 30, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 157, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Оскільки, їй було відмовлено нотаріусом в оформленні спадщини на цю земельну ділянку з підстав відсутності документів, які б підтверджували право власності померлого на вказану земельну ділянку (постанова від 04.09.2020 року).
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Васильцова Г.А. (а.с. 28).
Ухвалою Приазовського районного суду Запорізької області від 25 вересня 2020 року (а.с. 29) провадження у цій справі відкрито.
Ухвалою Приазовського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2020 року (а.с. 51-52) провадження у цій справі закрито.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, позивач ОСОБА_1  у своїй апеляційній скарзі (а.с. 57-58) просила ухвалу суду першої інстанції у цій справі скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с.60).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 30 листопада 2020 року (а.с. 63), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.64), з урахуванням навантаженості судді – доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом).
Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі у встановлений апеляційним судом строк та станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом у тому числі. 
Проте, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
У судове засідання 10 лютого 2021 року повідомлені апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 69-71) всі учасники цієї справи не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. 
При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.
В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 у цій справі підлягає задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В силу вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, закриваючи провадження у цій справі, керувався ч. 2 ст. 247, ст. 255 ЦПК України та виходив із такого.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Згідно із ч. 1ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Ч.ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі -ГПК України) визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Ст. 20 ГПК України встановлені особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю), крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 у справі №628/775/18 (провадження № 14-511цс19) зазначено, що «можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. З аналізу положень статей 1,5,7,8,12 Закону № 973-IVслід дійти висновку про те, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство має бути зареєстроване в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Оскільки фермерське господарство є юридичною особою, земельні спори, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, з фермерським господарством, підвідомчі господарським судам».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року в справі №922/614/19 (провадження № 12-157гс19) зроблено висновок, що «спори фермерських господарств, які є юридичними особами, з іншими юридичними особами, зокрема з органом державної влади, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, підвідомчі господарським судам. Тобто якщо на час звернення до суду з таким позовом фермерське господарство, з метою створення якого надавалась земельна ділянка, вже зареєстровано, то справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, навіть якщо відповідачем у справі зазначено фізичну особу, якій ця земельна ділянка надавалась з метою створення фермерського господарства. Така позиція викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц (провадження № 14-5цс18), від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц (провадження №14-262цс18), від 12 грудня 2018 року у справах №704/29/17-ц (провадження №14-495цс18) і № 388/1103/16-ц (провадження №14-419цс18)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 626/1055/17 (провадження № 14-399цс19) вказано, що «оскільки фермерські господарства є юридичними особами, їхні спори щодо права власності чи іншого речового права на землю з іншими юридичними особами, органами, уповноваженими здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, треба розглядати за правилами господарського судочинства (постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц (провадження № 14-262цс18); від 12 грудня 2018 року у справі № 704/29/17-ц (провадження № 14-495цс18), від 12 грудня 2018 року у справі №388/1103/16-ц (провадження № 14-419цс18). Проте, якщо на час звернення з позовом для вирішення спору про користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, фермерське господарство не зареєстроване, то стороною таких спорів є громадянин, якому надавалась земельна ділянка, а спір треба розглядати за правилами цивільного судочинства (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 677/1865/16-ц (провадження № 14-407цс18); від 21 листопада 2018 року у справі №272/1652/14-ц (провадження № 14-282цс18); від 11 вересня 2019 року у справі № 620/371/17 (провадження № 14-296цс19), від 16 жовтня 2019 року у справі №365/65/16-ц (провадження № 14-371цс19)».
Згідно із державним актом на право постійного користування землею серії І-ЗП № 003639 від 10 квітня 2000 року ОСОБА_2 було надано земельну ділянку, загальною площею 10,00 гектарів, яка розташована на території Розівської сільської ради, для ведення фермерського господарства /а.с. 7/.
Відповідно до свідоцтва про смерть /а.с. 8/ ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.
Спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 є позивач у цій справі - ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину, в тому числі право на частку в статутному (складеному) капіталі ФГ «ВІРО», що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом /копія а.с. 9/.
З свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 вересня 2015 року /а.с. 9/ встановлено, що ОСОБА_2 було створено ФГ «ВІРО», статут якого було зареєстровано Приазовською районною радою народних депутатів Запорізької області 29 січня 1993 року, та ФГ зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з вказаним позовом фермерське господарство, з метою створення якого надавалась земельна ділянка, вже зареєстровано, то справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Крім того, слід зазначити, що постанові від 23 червня 2020 р. у справі №922/989/18 (провадження №12-205гс19) ВП ВС зазначила, що відповідно до положень ст. 7 Земельного кодексу України (у редакції від 13 березня 1992 р.), у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення СФГ, особистого підсобного господарства. Йдеться про те, що земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення СФГ надавалась особі не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові – голові створюваного СФГ.
Законодавством одержання земельної ділянки було передбачене як обов`язкова умова для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого фермерського господарства.
Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації такого господарства. Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у ст. 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва. Звідси надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб.
Після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.
При цьому ВП ВС дійшла висновку, що з моменту державної реєстрації СФГ (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки.
Підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як СФГ (фермерського господарства). У земельному законодавстві така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника, як смерть громадянина-засновника СФГ, відсутня. У разі смерті громадянина-засновника СФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку.
За таких обставин ВП ВС дійшла висновку, що право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до СФГ (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо СФГ (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєї ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі повністю погодитись не можна з таких підстав.
Вказана ухвала суду першої інстанції вимогам законності та обґрунтованості у цій справі не відповідає, є помилковою.
Суд першої інстанції безпідставно у цій справі застосував вищезазначені правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 лютого 2020 року у справі №922/614/19 та від 19 лютого 2020 у справі № 626/1055/17, та інші в обґрунтування саме закриття провадження у цій справі за вищезазначеним позовом позивача ОСОБА_1 .
Оскільки, апеляційним судом встановлено, що у цій справі виник спір з приводу права користування вищезазначеною земельною ділянкою не між Фермерським господарством «ВІРО» та Розівською сільською радою Приазовського району Запорізької області, як юридичними особами, який дійсно підлягав би розгляду у порядку господарського судочинства.
У даному випадку виник спір між ОСОБА_1 (як спадкоємцем (дружиною) члена (голови) цього фермерського господарства ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 а.с. 7-8), як фізичною особою, з Розівською сільською радою Приазовського району Запорізької області, як юридичною особою, та можливо у подальшому, з Фермерським господарством «ВІРО», як юридичною особою, який підлягає розгляду саме у порядку цивільного судочинства, а не господарського.
Оскільки, у даному випадку Фермерське господарство «ВІРО», яке вже зареєстровано як юридична особа, і саме якому вже належить право постійного користування вищезазначеною земельною ділянкою, на яку на теперішній час претендує позивач ОСОБА_1 у порядку спадкування після смерті свого чоловіка, у подальшому може бути залучено у цій справі судом лише за відповідним клопотанням позивача і лише на стороні відповідача в якості співвідповідача чи належного відповідача.
Висновки суду першої інстанції у цій справі з посиланням на Верховний Суд про те, що «право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до СФГ (фермерського господарства) не входить до складу спадщини; спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо СФГ (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства» з урахуванням встановлення судом конкретних фактичних обставин цієї справи могли бути лише підставою для відмови судом першої інстанції у задоволенні позову позивача у цій справі за результатами розгляду цієї справи по суті, але не для закриття провадження у цій справі.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 ґрунтуються на цивільному процесуальному законі та наявних у цій справі доказах. 
Допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права призвели до постановлення помилкової ухвали, яка підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Крім того, встановлено, що ОСОБА_1 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі були понесені судові витрати у вигляді судового збору (а.с.56).
Проте, в разі скасування ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, питання про розподіл цих витрат вирішується у подальшому судом першої інстанції за результатами розгляду справи в порядку ст. 141 ЦПК України. 
Керуючись ст. ст. 12, 81-82, 89, 141, 367, 371-372, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 и задовольнити.
Ухвалу Приазовського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2020 року у цій справі скасувати.
Направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 11.02.2021 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Маловічко С.В.	Подліянова Г.С.