СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2021 р.                                                            Справа № 905/1665/20  
Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Слободін М.М., суддя Шутенко І.А. , суддя  Хачатрян В.С. 
за участю секретаря судового засідання Мальченко О.О.
за участю представників сторін:
прокурор – Ногіна О.М.
Інші представники учасників справи не з`явились
розглянувши апеляційну скаргу керівника Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області (вх.№312Д/1) на ухвалу господарського суду Донецької області від 24.12.2020 у справі № 905/1665/20, повний текст якої складено та підписано 28.12.2020 суддею С.М. Фурсовою у приміщенні господарського суду Донецької області
за позовом керівника Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області, місто Слов`янськ, в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, м. Київ;
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - державне підприємство “ЕКО”, м. Київ
до ТОВ “Інвестиційна група України”, м. Слов`янськ;
про стягнення 151 932,96 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Слов`янська місцева прокуратура Донецької області звернулась до господарського суду Донецької області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву з позовною заявою до ТОВ “Інвестиційна група України” про стягнення 151 932,96 гривень, з яких, основний борг з орендної плати 140 544,06 гривень, пеня 7 538,78 гривень, інфляційні збитки 3 850,12 гривень.
В обґрунтування позовної заяви, керівник місцевої прокуратури, зазначив, що на підставі наказу Фонду державного майна України по місту Києву №1387 від 20.11.2018  “Про прийняття рішення щодо укладення договорів оренди державного нерухомого майна, за адресою: місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 36”, враховуючи лист державного підприємства “ЕКО” від 09.08.2018 №354, між позивачем та відповідачем укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №8274 від 21.11.2018. Згідно з цим договором та актом приймання-передавання від 21.11.2018 відповідачу передано у платне користування строком на 5 років нежитлові приміщення площею 289,90 кв.м. у підвалі будівлі літери “Б”, що розташована за адресою: місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 36 та перебуває на балансі державного підприємства “ЕКО ” з метою розміщення складу.
Розділом 3 договору визначено порядок внесення орендної плати, яку відповідач відповідно до п.5.3. договору зобов`язався своєчасно та у повному обсязі сплачувати. 
Однак, відповідач в порушення умов договору та чинного законодавства з серпня 2019 по грудень 2019 включно зобов`язання щодо сплати орендної плати у повному обсязі не виконував, внаслідок чого між позивачем та відповідачем укладено договір №8274/01 від 03.02.2020 про припинення договору оренди №8274 від 21.11.2018.
Позивач звертався до відповідача з вимогою сплатити основну заборгованість, пеню та інфляційні збитки, проте, вимоги Фонду не виконані та ігноруються, заборгованість станом на дату подачі позову відповідачем не відшкодовано.
Оскільки, як стверджує прокурор, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву не вживаються заходи цивільно-правового характеру спрямовані на усунення зазначених порушень наявні підстави для звернення прокуратури до суду з позовною заявою в інтересах держави.
Ухвалою господарського суду Донецької області від 24.12.2020 у справі № 905/1665/20 позовну заяву керівника Слов`янської місцевої прокуратури Донецької в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до ТОВ      “Інвестиційна група України” про стягнення 151 932,96 грн., з яких, основний борг з орендної плати 140 544,06 грн., пеня 7 538,78 грн., інфляційні збитки 3 850,12 грн. –  залишено без розгляду.
Залишаючи позов без розгляду, суд виходив з того, що прокурором не додано до позову будь-яких доказів, які б давали підстави для висновку про небажання позивачем здійснювати захист інтересів держави та звертатися до суду з відповідним позовом, а сама по собі обставина не звернення компетентного органу з позовом протягом певного часового періоду не свідчить про неможливість або небажання виконання позивачем функцій із захисту інтересів держави. З огляду на те, що прокурором не доведено бездіяльності уповноваженого органу, а судом першої інстанції встановлено відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовну заяву прокурора необхідно вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати та залишив її без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.
Керівник Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області із вказаною ухвалою суду першої інстанції не погодився та звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Донецької області від 24.12.2020 у справі № 905/1665/20 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, стягнути з ТОВ      “Інвестиційна група України” на користь Донецької обласної прокуратури сплачений судовий збір у розмірі 2270,00 грн., справу розглянути за участі представника Харківської обласної прокуратури.
Підстави звернення з апеляційною скаргою скаржником обґрунтовані тим, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм матеріального права та з неправильним застосуванням норм процесуального права.
Обґрунтовуючи підстави звернення з апеляційною скаргою, апелянт посилався на те, що суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для залишення позову у даній справі без розгляду, оскільки сам факт звернення до суду з даним позовом прокурора, а не позивачем, вказує на бездіяльність позивача. Крім того, прокурор зазначає, що листом від 14.08.2020 №30-10/6480 Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву повідомило прокуратуру про те, що позовні заяви про стягнення з ТОВ «Інвестиційна група України» заборгованості з орендної плати за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №8274 від 21.11.2018 не подавалися і не перебувають у провадженні судів. Вказаний лист РВ ФДМУ по м. Києву від 14.08.2020 зареєстрований Слов`янською місцевою прокуратурою в паперовому вигляді поштовою кореспонденцією (вх №8304-20 від 26.08.2020). Втім, його копія, зі всіма реквізитами, надійшла на електронну адресу 21.08.2020. На підставі вказаного листа було підготовлено та направлено повідомлення про представництво інтересів держави від 25.08.2020, що повністю спростовує доводи суду про невжиття прокурором заходів для з`ясування зміни обстановки щодо заходів вжитих РВ ФДМУ по м. Києву по врегулюванню спору. Крім того, згідно інформації Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву від 14.01.2021 № 30-10/98 повідомлення про представництво інтересів держави від 25.08.2020 за №40-8009вих-20 отримано 28.08.2020 (вх. №7043), що підтверджується вхідним штемпелем на повідомленні. Таким чином, на момент отримання повідомлення про представництво інтересів держави від 25.08.2020 № 40-8009вих-20 Регіональному відділенню Фонду державного майна України по м. Києву протягом майже дев`яти місяців 2020 року (з січня 2020 по вересень 2020) було відомо про існування зазначеної у позові заборгованості зі сплати орендної плати за договором та необхідності захисту інтересів держави. До часу звернення прокурора до суду компетентним органом отримано пояснення від орендаря, втім, жодний дій Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву спрямованих на стягнення заборгованості за договором, у претензійному або судовому порядку. не вчинено. Не здійснено таких дій і протягом всього строку слухання справи в суді першої інстанції.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.02.2021 відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою у справі № 905/1665/20. Встановлено строк для подання відзиву. Призначено справу до розгляду на 25.02.2021.
12.02.2021 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу  суду – без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка. 
22.02.2021 від Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області надійшли письмові пояснення в обґрунтування своєї позиції по справі.
У судове засідання, призначене на 25.02.2021, представники позивача, відповідача та третьої особи не з`явились, про день, місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином.
Відповідно до частини 12   статті 270 ГПК України   неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Частиною 2   ст. 273      ГПК України   встановлено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
Враховуючи, що сторони не повідомили суд про поважність причин нез`явлення до суду апеляційної інстанції, заслухавши думку прокурора, з огляду на встановлені   статтею 273 ГПК України   строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності вказаних осіб.      
Заслухавши пояснення прокурора та представників відповідачів, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, дослідивши докази, що є у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, прокурор звертаючись з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву з позовною заявою до ТОВ  “Інвестиційна група України” про стягнення 151 932,96 гривень, з яких, основний борг з орендної плати 140 544,06 гривень, пеня 7      538,78 гривень, інфляційні збитки 3 850,12 гривень, посилався на те, що на підставі наказу Фонду державного майна України по місту Києву №1387 від 20.11.2018  “Про прийняття рішення щодо укладення договорів оренди державного нерухомого майна, за адресою: місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 36”, враховуючи лист державного підприємства “ЕКО” від 09.08.2018 №354, між позивачем та відповідачем укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №8274 від 21.11.2018. Згідно з цим договором та актом приймання-передавання від 21.11.2018 відповідачу передано у платне користування строком на 5 років нежитлові приміщення площею 289,90 кв.м. у підвалі будівлі літери “Б”, що розташована за адресою: місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 36 та перебуває на балансі державного підприємства “ЕКО ” з метою розміщення складу. Розділом 3 Договору визначено порядок внесення орендної плати, яку відповідач відповідно до п.5.3. Договору зобов`язався своєчасно та у повному обсязі сплачувати. Однак, відповідач в порушення умов договору та чинного законодавства з серпня 2019 по грудень 2019 включно зобов`язання щодо сплати орендної плати у повному обсязі не виконував, внаслідок чого між позивачем та відповідачем укладено договір №8274/01 від 03.02.2020 про припинення договору оренди №8274 від 21.11.2018. Позивач звертався до відповідача з вимогою сплатити основну заборгованість, пеню та інфляційні збитки, проте, вимоги Фонду не виконані та ігноруються, заборгованість станом на дату подачі позову відповідачем не відшкодовано. Оскільки, як стверджує прокурор, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву не вживаються заходи цивільно-правового характеру спрямовані на усунення зазначених порушень наявні підстави для звернення прокуратури до суду з позовною заявою в інтересах держави.
Ухвалою господарського суду Донецької області від 24.12.2020 у справі № 905/1665/20 позовну заяву керівника Слов`янської місцевої прокуратури Донецької в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до ТОВ      “Інвестиційна група України” про стягнення 151 932,96 грн., з яких, основний борг з орендної плати 140 544,06 грн., пеня 7 538,78 грн., інфляційні збитки 3 850,12 грн. –  залишено без розгляду.
Однак, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для залишення позову прокурора в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву без розгляду на підставі п.      2 ч.      1   ст.      226      ГПК України, виходячи з наступного.
Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду господарським судом справи без прийняття рішення суду у зв`язку з виявленням обставин, які перешкоджають розглядові справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.
Процесуальні підстави для залишення позову без розгляду в господарському судочинстві визначені   ст.      226      ГПК України, за      приписами п.      2 ч.      1 якої встановлено, що суд      залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано
Відповідно до ч.ч.3, 5   ст. 53 ГПК України      у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених      статтею 174 ГПК України.
У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Згідно з п.3 ч.1   ст.131-1      Конституції України      в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідає принципу рівноправності сторін.
Суд апеляційної інстанції зважає на те, що у Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, наголошено, що вкрай важливо забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і щоб загальні завдання щодо захисту інтересів держави вирішувалися через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій було засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
З урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст п.3 ч.1   ст.131-1 Конституції України      щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Отже, прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2      ст.129 Конституції України).
Положення п.3 ч.1   ст.131-1      Конституції України      відсилає до спеціального закону, яким має бути визначено виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є      Закон України «Про прокуратуру», відповідно до ч.3 ст.23 якого      прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.
Таким чином, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень      ст.      2 Арбітражного процесуального кодексу України      (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
У кожній окремій справі, суд зобов`язаний з`ясувати, що мається на увазі під «виключним випадком» для представництва інтересів держави у суді прокурором і чи є таким випадком ситуація у справі.
Аналіз ч. 3      ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»      дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Колегія суддів звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
При цьому, з огляду на приписи ч. 4      ст. 236 ГПК України, суд апеляційної інстанції враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, у тому числі, стосовно того, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі № 910/4345/18).
Також, вказані твердження кореспондують із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленої щодо підстав здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді у своїй постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, де зазначено, що відповідно до ч. З ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Підсумовуючи, суди вищих інстанцій прямо та однозначно висловили позицію, що бездіяльність органу полягає у незверненні органу до суду у розумний строк, тому колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що будь-які дії суб`єкта владних, особливо такі, які не призводять до реального захисту інтересів держави та поновленню прав (поверненню коштів, майна, відшкодування збитків) можуть розцінюватись, як активні дії по захисту інтересів держави. 
При цьому, додаткового врахування потребують заперечення відповідача проти стягнення заборгованості та сплати їх у добровільному порядку.
Інтереси держави у даній справі полягають у забезпеченні правомірного використання об`єкта публічної (державної) власності, належного виконання умов договору, в тому числі, своєчасної сплати грошових коштів за користування нерухомим майном, а також, відшкодування заподіяної державі шкоди внаслідок неналежного виконання господарських зобов`язань орендарем.
Як свідчать матеріали справи, підставою для звернення керівника Слов`янської місцевої прокуратури до господарського суду з позовною заявою в інтересах РВ Фонду державного майна України по місту Києву стало неналежне виконання договірних зобов`язань із внесення орендних платежів за користування нерухомим майном орендарем - ТОВ «Інвестиційна група України», що спричинило заборгованість зі сплати орендної плати у розмірі 151932,96 гри та нездійснення захисту інтересів держави в майнових правовідносинах Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву, у зв`язку з чим наявна заборгованість за договором оренди протягом тривалого часу залишається не відшкодованою.
Як вбачається з матеріалів справи, на адресу Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області надійшов лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву від 22.06.2020 №30-10/5083 з проханням вжити заходів щодо пред`явлення позову у зв`язку з наявною заборгованістю орендаря ТОВ «Інвестиційна група України» зі сплати належних платежів за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №8274 від 21.11.2018, за період з серпня 2019 по 26.12.2019, а також у зв`язку з відсутністю коштів для сплати судового збору в РВ ФДМУ по м. Києву.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наведено такі правові висновки, згідно яких невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Таким чином, момент початку порушення інтересів держави пов`язаний з періодом виникнення заборгованості з орендної плати за договором оренди нерухомого майна, а не з претензійною роботою чи її відсутністю. 
Відповідно до розділу 9 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 21.11.2018 № 8274 стягнення заборгованості з орендної плати та штрафних санкцій, передбачених цим договором, проводиться на підставі рішення суду.
Як вбачається з положень п. 2 ст. 222 ГК України, звернення із претензією в разі порушення умов господарського договору є правом, а не обов`язком потерпілої сторони. Тому сторона може і не скористатися цим правом, а відразу звернутися за захистом порушених прав до господарського суду.
Зі змісту листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву від 22.06.2020 №30-10/5083 та доданих до нього документів встановлено, що уповноваженим органом тривалий час не вживаються заходи щодо належного захисту інтересів держави. Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву проводить лише листування з боржником і не вживає заходів позовного характеру.
Листом від 04.12.2019 № 30-06/9956, та претензією від 12.12.2019 № 30-050/10214 РВ ФДМУ по м. Києву повідомив орендаря ТОВ «Інвестиційна група України» про наявну заборгованість, наявні зобов`язання зі своєчасної та у повному обсязі необхідності її сплати. Зазначені вимоги не виконано.
Претензія РВ ФДМУ по м. Києву від 12.12.2019 № 30-050/10214 направлена на адресу ТОВ «ІГУ» у формі згрупованого поштового відправлення,   що   відповідає   вимогам   та   передбачено   статтею   13 ЗУ «Про поштовий зв`язок», пунктами 8, 66-68, 73 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 (зі змінами). Зразки сформованих списків ф. 103-1 розміщені на сайті АТ «УКРПОШТА» в розділі «Програмне забезпечення». Номер касового чека №0103255412314, що вказаний у згрупованому відправленні, встановлює факт здійснення поштового відправлення поштової кореспонденції саме за поданим до суду Списком згрупованих відправлень. Зазначене свідчить про спрямування кореспонденції на адресу відповідача у належний та передбачений чинним законом спосіб.
У правому нижньому куті наданої копії списку згрупованих відправлень на місці для відбитку календарного штемпеля місця приймання мається відбиток відділення з датою відправлення 21.12.2019 та підпис працівника поштового зв`язку, що спростовує висновки суду першої інстанції про їх відсутність та те, що надані прокурором та Фондом документи не можуть підтверджувати факт відправки.
Таким чином, достовірно знаючи про наявність порушень інтересів держави, незважаючи на їх очевидний характер, Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву до моменту направлення листа Слов`янській місцевій прокуратурі протягом 6 місяців 2020 року не виконувало покладених на нього державою функцій щодо контролю за ефективним використанням об`єктів державної власності, маючи відповідні повноваження для їх захисту, не звернулось до суду із позовною заявою до ТОВ «ІГУ» про стягнення заборгованості з орендної плати.
У свою чергу, судом першої інстанції визнано, як здійснення Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву дій спрямованих на цивільно-правове врегулювання спору, направлення 15.07.2020 на адресу ТОВ «Інвестиційна група України» повторної претензії від 13.07.2020 №30-10/5666 (трекінг - номер відправлення 0103263173795 додається до апеляційної скарги) з вимогою погашення заборгованості з орендної плати протягом десяти днів з моменту її отримання.
Перевіривши дотримання всіх вимог відправлення першої претензії РВ ФДМУ по м. Києву від 12.12.2019 № 30-050/10214, питання отримання її відповідачем, суд першої інстанції жодним чином не з`ясовував. Аналогічні питання не з`ясовано судом стосовно повторної претензії від 13.07.2020 №30-10/5666. 
Так, колегія суддів зазначає, що за інформацією трекінг-відстеження АТ «УКРПОШТА» відправлення № 0103263173795 21.07.2020, не було вручене ТОВ «Інвестиційна група України», а зберігалося у поштовому відділенні без вручення. При цьому судом першої інстанції в ухвалі господарського суду Донецької області від 24.12.2020 (арк.4 с. 6). самостійно констатовано, що ТОВ «Інвестиційна група України» не було належним чином повідомлено про наявні претензійні вимоги зі сплати заборгованості з орендної плати за договором оренди від 21.11.2018 № 8274, а дії РВ ФДМУ по м. Києву спрямовані на відшкодування збитків та досудового врегулювання спору не спричинили жодних правових наслідків.
При цьому, відповідно до вимог ст. 222 ГК України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.
Отже, обставини, що склалися у зв`язку з пред`явленням РВ ФДМУ по м. Києву претензії не знайшли свого логічного завершення та не спричинили настання юридичних наслідків. Натомість, вказане свідчать про здійснення неналежним чином захисту законних інтересів держави і як наслідок бездіяльності орендодавця в особі Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву, як компетентного органу, що уповноважений управляти Майном. 
Як свідчать матеріали справи, листом від 14.08.2020 №30-10/6480 Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву повідомило прокуратуру про те, що позовні заяви про стягнення з ТОВ «Інвестиційна група України» заборгованості з орендної плати за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №8274 від 21.11.2018 не подавалися і не перебувають у провадженні судів. Вказаний лист РВ ФДМУ по м. Києву від 14.08.2020 зареєстрований Слов`янською місцевою прокуратурою в паперовому вигляді поштовою кореспонденцією (вх №8304-20 від 26.08.2020). Втім, його копія, зі всіма реквізитами, надійшла на електронну адресу 21.08.2020. На підставі вказаного листа було підготовлено та направлено повідомлення про представництво інтересів держави від 25.08.2020, що повністю спростовує доводи суду про невжиття прокурором заходів для з`ясування зміни обстановки щодо заходів вжитих РВ ФДМУ по м. Києву по врегулюванню спору.
Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву повідомляло органи прокуратури про те, що позов не пред`явлено та не буде пред`явлено внаслідок відсутності коштів на сплату судового збору. Подальших заходів спрямованих на завершення претензійної роботи позовом до ТОВ «Інвестиційна група України» зі сторони РВ ФДМУ по м. Києву не вживалося.
Незважаючи на наявність відповідей на запити прокурора, господарським судом Донецької області в ухвалі від 24.12.2020 безпідставно зазначено, що прокуратурою не надсилався запит про надання інформації щодо виконання ТОВ «Інвестиційна група України» вимог претензії №30-10/5666 від 13.07,2020 та не з`ясовано питання щодо зміни обстановки про вжиття компетентним органом самостійних цивільно-правових заходів щодо стягнення заборгованості з орендної плати в претензійному порядку, після отримання документів від Фонду державного майна України по м. Києву з листом від 16.07.2020 №30-10/5637. При цьому судом першої інстанції в цій же ухвалі цитуються висновки викладені у постанові ВП ВС від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 «якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора до суду необґрунтованим»
Однак, судом не прийнято до уваги, що після направлення РВ ФДМУ по м. Києву претензії від 13.07.2020 №30-10/5666 та отримання Слов`янською місцевою прокуратурою листа №30-10/5637 від 16.07.2020 з доданими документами Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву в своєму листі від 14.08.2020 № 30-10/6480 повідомляє Слов`янську місцеву прокуратуру про відсутність заявлених позовів та розпочатого судового розгляду з приводу наявної заборгованості з орендної плати. Будь-якої інформації про виконання претензії, повне чи часткове відшкодування заборгованості зі сторони орендаря - ТОВ «Інвестиційна група України», як добровільно так і в претензійному порядку, у наведеному вище листі не зазначено. Але, тим самим, РВ ФДМУ по м. Києву підтвердило відсутність будь - яких дій, як уповноваженого органу, щодо усунення та стягнення наявної заборгованості, що також вказує на бездіяльність Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву.
Отже, з моменту направлення листа Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву від 22.06.2020 №30-10/5083 до моменту звернення Слов`янською місцевою прокуратурою 11.09.2020 з позовною заявою в інтересах держави минуло майже три місяці, а з моменту повторної претензії від 13.07.2020 №30-10/5666 - 2 місяці, що є достатнім і розумним строком для здійснення висновку про бездіяльність уповноваженого органу. 
Як зазначає прокурор, Регіональному відділенню Фонду державного майна по м. Києву Слов`янською місцевою прокуратурою належним чином направлено повідомлення про представництво інтересів держави від 25.08.2020 № 40-8009вих-20, в якому зазначено про наявні порушення інтересів держави та нездійснення захисту цих інтересів Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву.
Вказане повідомлення направлено 26.08.2020, засобами поштового зв`язку - АТ «УКРПОШТА» (трекінг номер відправлення 8412208193215, додається до апеляційної скарги). Згідно інформації трекінг-відстеження квитанції поштового відправлення № 8412208193215 з офіційного сайту АТ «Укрпошта» повідомлення вручено адресату 28.08.2020 (оригінали квитанцій поштових відправлень додаються).
Крім того, згідно інформації Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву від 14.01.2021 № 30-10/98 повідомлення про представництво інтересів держави від 25.08.2020 за №40-8009вих-20 отримано 28.08.2020 (вх. №7043), що підтверджується вхідним штемпелем на повідомленні.
Таким чином, на момент отримання повідомлення про представництво інтересів Держави від 25.08.2020 № 40-8009вих-20 Регіональному відділенню Фонду державного майна України по м. Києву протягом майже дев`яти місяців 2020 року (з січня 2020 по вересень 2020) було відомо про існування зазначеної у позові заборгованості зі сплати орендної плати за договором та необхідності захисту інтересів держави. До часу звернення прокурора до суду компетентним органом отримано пояснення від орендаря, втім, жодний дій Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву спрямованих на стягнення заборгованості за договором, у претензійному або судовому порядку не вчинено. Не здійснено таких дій і протягом всього строку слухання справи в суді.
Так, зазначений позов пред`являється в інтересах Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву.
Вказане вище відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ГПК України є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред`явлення цього позову.
Крім того, пунктом 1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 встановлено, що прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді.
Таким чином, виявлення прокурором причин бездіяльності уповноваженого органу та відповідного реагування на виявлені порушення в інший спосіб ніж заходами представницького характеру є неможливим.
Верховний Суд неодноразово зазначав (зокрема у постанові від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17), що надмірна формалізація «інтересів держави» може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. А отже, вимагання судом конкретних документів на підтвердження наявності підстав для представництва інтересів держави, за відсутності відповідних вимог в законі, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Також слід зазначити, що релевантними до цього спору є правові позиції, висловлені ВС у постановах 01.03.2018 у справі № 922/1361/17, від 13.03.2018 у справі № 911/620/17, від 25.09.2018 у справі № 804/2244/18, від 17.10.2018 у справі № 910/11919/17, від 14.11.2018  у справі № 297/1395/15-ц, від 05.02.2019 у справі № 910/7813/18, від 13.02.2019 у справі № 914/225/18, від 26.02.2019 у справі № 905/803/18, від 25.03.2019 № 469/580/16-ц.
Так, у разі встановлення порушення вимог законодавства та факту бездіяльності органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах, у прокурора виникає не лише право, а й обов`язок захистити такі інтереси, що у даному випадку і зроблено шляхом звернення до суду з позовом в інтересах Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву.
З огляду на викладене, як правильно зазначає прокурор, позивач є органам, уповноваженим державою здійснювати відповідні повноваження у спірних правовідносинах, зокрема, на звернення до суду щодо стягнення коштів.
Зі змісту листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, доданого до матеріалів справи, вбачається, що зазначений орган, уповноважений державою на захист інтересів держави у спірних правовідносинах, не бажає самостійно здійснювати такий захист, що відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ГПК України є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред`явлення позову.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що нездійснення позивачем дій, які він повинний був та міг здійснити, беззаперечно свідчить про неналежне виконання позивачем своїх повноважень.
Таким чином, підставою реалізації прокурором представницьких функцій у даному випадку стала усвідомлена пасивна поведінка уповноваженого суб`єкта владних повноважень, тобто нездійснення захисту інтересів держави.
Бездіяльність позивача завдає істотної шкоди економічним інтересам держави, оскільки неналежне виконання договірних зобов`язань із внесення орендних платежів за користування нерухомим майном орендарем обмежує державу в особі уповноваженого органу у його  використанні та залученні якнайбільшої суми грошових коштів до бюджету шляхом надання в оренду зазначено нерухомого майна іншим фізичним та юридичним особам.
При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1         ст. 9 Конституції України      та беручи до уваги ратифікацію         Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР         Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод      1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття      Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати      Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод      (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).
У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.
Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Також, Європейський суд з прав людини виходить з того, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).
Статтею 129 Конституції України   встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами частин 1, 3   статті 13 ГПК України   судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
З огляду на вищенаведені законодавчі приписи, предмет та підстави заявленого прокурором позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що прокуратурою належним чином обґрунтовано, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту та визначені законом підстави для звернення до суду в інтересах держави, а відтак, наявні підстави для подання прокурором відповідного позову в особі органів, уповноважених здійснювати функції держави у відповідних правовідносинах.
Згідно зі   статтею 86 ГПК України   суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність визначених п. 2 ч. 1   ст. 226 ГПК України   підстав для залишення без розгляду позову Слов`янської місцевої прокуратури Донецької в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву.
Відповідно до ч.ч. 1-3   ст. 269 ГПК України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
При цьому, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Відповідно до п. 4      ч. 1   ст. 280 ГПК України   підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Частиною 3   ст. 271 ГПК України   встановлено, що у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Оцінюючи вищенаведені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга керівника Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала      такою, що прийнята з порушенням норм процесуального права щодо наявності підстав для залишення позову без розгляду, внаслідок чого підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до господарського суду Донецької області.
При цьому, у зв`язку з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом апеляційної скарги, має бути здійснений судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами   статті 129 ГПК України.
Керуючись статтями ст. 271, п. 6 ч. 1 ст. 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

                                                              ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу керівника Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області на ухвалу господарського суду Донецької області від 24.12.2020 у справі № 905/1665/20 задовольнити. 
Ухвалу господарського суду Донецької області від 24.12.2020 у справі № 905/1665/20 скасувати.
Справу № 905/1665/20 направити на розгляд до господарського суду Донецької області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Повний текст постанови складено та підписано 02.03.2021.
Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                    М.М. Слободін

Суддя                                                                                           І.А. Шутенко  

Суддя                                                                                           В.С. Хачатрян