ф
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 року 
Київ
справа №9901/478/19
адміністративне провадження №П/9901/478/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Загороднюка А.Г.,
суддів: Білак М.В., Єресько Л.О., Калашнікової О.В., Радишевської О.Р.,
розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, 
УСТАНОВИВ:
Стислий виклад позиції позивача
30 серпня 2019 року ОСОБА_1 (далі-позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі-відповідач, ВККС України, ВККСУ, Комісія), в якому просить (з урахуванням уточнення позовних вимог):
1)          скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04 липня 2018 року №1031/ко-18;
2)          зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України прийняти рішення за наслідками пройденого первинного кваліфікаційного оцінювання судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді, відповідно до статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з урахуванням висновків Вищої ради правосуддя від 01 серпня 2019 року №2007/0/15-19 та суду у цій справі.
Позивач не погоджується зі спірним рішенням Комісії та уважає його незаконним, невмотивованим та ухваленим з порушенням законодавства України та актів ВККС України, принципів верховенства права, правової визначеності, незалежності судової влади. Позивач указує на невмотивованість спірного рішення, яка є самостійною підставою для його скасування та, на думку позивача, полягає у тому, що у ньому лише перераховані засоби встановлення відповідності судді займаній посаді. У рішенні не вказано, за яким конкретно критерієм позивач не відповідає займаній посаді.
ВККС подала відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що спірне рішення прийнято на підставі оцінки всіх критеріїв кваліфікаційного оцінювання (за відповідними їм показниками) і оскільки у підсумку позивач набрав менше 67 відсотків від суми максимально можливих балів (619,5 балів із необхідних 670 балів), Комісія дійшла вмотивованого висновку про невідповідність позивача займаній посаді.
У поясненнях від 30 вересня 2019 року позивач акцентує увагу суду на тому, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, такі помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Оскільки рішенням Вищої ради правосуддя від 01 серпня 2019 року №2007/0/15-19 відмовлено у задоволенні подання про звільнення позивача з посади судді Київського окружного адміністративного суду з підстав не зазначення у рішенні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04 липня 2018 року №1031/ко-18 конкретних мотивів або обставин невідповідності займаній посаді, то відповідно сама Комісія має здійснити певні дії щодо прийняття іншого рішення за наслідками пройденого позивачем кваліфікаційного оцінювання. У силу того, що законодавством не передбачено будь-якого алгоритму дій з боку ВККС у такій ситуації, судове рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії позивач уважає єдиним можливим способом захисту його прошених прав.
Процесуальні дії у справі
Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2019 року відкрито провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.
У судове засідання 01 лютого 2021 року сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 
Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності.
За правилами частини першої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
При цьому згідно з частиною дев`ятою цієї статті суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду.
Ураховуючи наведені приписи процесуального закону, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.
Установлені судом обставини справи
Указом Президента України від 28 червня 2007 року №485/2077 позивача призначено на посаду судді Київського окружного адміністративного суду строком на 5 років, постановою Верховної Ради України від 24 травня 2012 року № 4856-УІ обраний суддею Київського окружного адміністративного суду безстроково.
12 травня 2015 року прийнято Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIII (далі Закон №192-VIII).
Відповідно до пункту 2 частини шостої розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №192-VIII Вища кваліфікаційна комісія суддів України забезпечує проведення первинного кваліфікаційного оцінювання суддів з метою прийняття рішень щодо можливості здійснення ними правосуддя у відповідних судах:
1) суддів Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом;
2) суддів апеляційних судів протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом;
3) суддів, які подали на момент набрання чинності цим Законом заяву про обрання суддею безстроково, першочергово відповідно до графіка, встановленого Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.
Рішенням ВККСУ від 01 лютого 2018 року №8/зп-18 призначено, в тому числі щодо позивача, кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді. 
Комісія встановила, що позивач склав анонімне письмове тестування, за результатами якого набрав 72 бали. За результатами виконаного практичного завдання ОСОБА_1 набрав 82,5 балів. На етапі складання іспиту суддя загалом набрав 154,5 бала.
ОСОБА_1 пройшов тестування особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей, за результатами якого складено висновок та визначено рівні показників критеріїв особистої, соціальної компетентності, професійної етики та доброчесності.
Рішенням Комісії 07 червня 2018 року № 127/зп-18 затверджено результати першого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Іспит», складеного 05 квітня 2018 року, зокрема судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 та допущено його до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
Комісією 04 липня 2018 року проведено співбесіду із суддею, під час якої обговорено питання щодо показників за критеріями компетентності, професійної етики та доброчесності, які виникли під час дослідження суддівського досьє.
За критерієм компетентності (професійної, особистої та соціальної) суддя ОСОБА_1 набрав 319,5 бала.
При цьому за критерієм професійної компетентності ОСОБА_1 оцінено Комісією на підставі результатів іспиту, дослідження інформації, яка міститься у досьє, та співбесіди за показниками, визначеними пунктами 1-5 глави 2 розділу II Положення. За критеріями особистої та соціальної компетентності ОСОБА_1 оцінено Комісією на підставі результатів тестування особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей, дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, та співбесіди з урахуванням показників, визначених пунктами 6-7 Глави 2 розділу II Положення.
За критерієм професійної етики, оціненим за показниками, визначеними пунктом 8 глави 2 розділу II Положення, суддя набрав 170 балів. За цим критерієм ОСОБА_1 оцінено за результатами дослідження інформації, яка міститься у досьє та співбесіди.
За критерієм доброчесності, оціненим за показниками, визначеними пунктом 9 глави 2 розділу II Положення, суддя набрав 130 балів. За цим критерієм ОСОБА_1 оцінено за результатами дослідження інформації, яка міститься у досьє, та співбесіди.
За результатами кваліфікаційного оцінювання суддя Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 набрав 619,5 бала, що становить 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами і кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв.
Рішенням ВККСУ від 04 липня 2018 року №1031/ко-18 позивача за результатами первинного кваліфікаційного оцінювання визнано таким, що не підтвердив можливість здійснювати правосуддя у відповідному суді; рекомендовано Вищій раді правосуддя (далі - ВРП) розглянути питання про звільнення з посади судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 .
Рішенням від 01 серпня 2019 року №2007/0/15-19 Вища рада правосуддя відмовила у задоволенні подання ВККС України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського окружного адміністративного суду на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України.
Не погоджуючись із рішенням ВККСУ від 04 липня 2018 року №1031/ко-18, позивач 30 серпня 2019 року звернувся до суду з цим позовом.
Застосування норм права, оцінка доказів та мотиви ухваленого рішення
Щодо права позивача на звернення до суду з цим позовом, Верховний Суд зазначає таке.
Відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності вказаним Законом, має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.
Пунктом 20 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі Закон № 1402-VIII) установлено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", оцінюється колегіями ВККС України у порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії ВККС України.
Згідно зі статтею 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Кваліфікаційне оцінювання за критерієм професійної компетентності проводиться з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС України.
Відповідно до пунктом 34 розділу ІІІ Положення № 143/зп-16 (у редакції рішення Комісії від 13 лютого 2018 року № 20/зп-18) рішення Комісії, ухвалене за результатами кваліфікаційного оцінювання, складається зі вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. Зокрема у мотивувальній частині рішення зазначаються отримані суддею (кандидатом на посаду судді) бали з оцінювання відповідних критеріїв, відомості про загальну кількість балів за результатами кваліфікаційного оцінювання, посилання на визначені Законом № 1402-VІІІ підстави його ухвалення або мотиви, з яких Комісія дійшла таких висновків. За наявності висновку Громадської ради доброчесності про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності у мотивувальній частині також зазначаються мотиви його прийняття або відхилення. Резолютивна частина має містити висновок про те, чи підтвердив суддя (кандидат на посаду судді) здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді або чи відповідає суддя займаній посаді, а також кількість балів, набраних суддею за результатами успішного проходження процедури кваліфікаційного оцінювання.
Пунктами 10 та 11 розділу V Положення № 143/зп-16 встановлено, що за результатами кваліфікаційного оцінювання судді для підтвердження відповідності займаній посаді Комісія ухвалює одне з таких рішень: про відповідність займаній посаді судді; про невідповідність займаній посаді судді. Рішення про підтвердження відповідності судді займаній посаді ухвалюється у разі отримання суддею мінімально допустимого і більшого бала за результатами іспиту, а також більше 67 відсотків від суми максимального можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв за умови отримання за кожен із критеріїв бала, більшого за 0.
Частинами другою, четвертою статті 84 Закону № 1402-VІІІ передбачено, що за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ВККС України ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом. Кваліфікаційне оцінювання проводиться прозоро та публічно, у присутності судді (кандидата на посаду судді), який оцінюється, та будь-яких заінтересованих осіб. У розгляді питання про кваліфікаційне оцінювання судді можуть бути присутніми представники органу суддівського самоврядування.
Відповідно до частин першої та другої статті 85 Закону № 1402-VІІІ кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди. Рішення про черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання ухвалює ВККС України. Іспит є основним засобом встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію професійної компетентності та проводиться шляхом складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання з метою виявлення рівня знань, практичних навичок та умінь у застосуванні закону, здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією. Порядок проведення іспиту та методика встановлення його результатів затверджуються ВККС України. Тестові та практичні завдання іспиту складаються з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації. ВККС України зобов`язана забезпечити прозорість іспиту. На кожному етапі та під час оцінювання результатів можуть бути присутніми будь-які заінтересовані особи.
Як обумовлено частинами першою, другою статті 88 Закону № 1402-VІІІ, Комісія ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. Суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККСУ щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
За правилами частини третьої статті 88 Закону №1402-VIII, рішення Комісії, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
У пункті 81 Висновку ОБСЄ/БДІПЛ щодо Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 30 червня 2017 року звернуто увагу, що суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати змогу оскаржити результати незадовільного оцінювання, особливо, якщо зачіпаються громадянські права судді в розумінні статті 6 Європейської конвенції з прав людини; і що серйознішими можуть бути наслідки оцінювання для судді, то важливішими є такі права на ефективне оскарження.
Суд ураховує, що для забезпечення незалежності судової системи рішення про звільнення суддів мають ухвалюватися з дотриманням справедливих процедур, які забезпечують об`єктивність і неупередженість, та встановлені у національному законодавстві. При цьому важливим запобіжником суддівської незалежності та незалежності судової системи в цілому є можливість оскаржити рішення по суті.
У частині першій статті 5 КАС України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. 
Згідно з частиною четвертою статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
При цьому положеннями частини четвертої статті 266 цього Кодексу визначено, що Верховний Суд за наслідками розгляду адміністративних справ, визначених частиною другою цієї статті, може: 1) визнати акт, зокрема ВККС України протиправним та нечинним повністю або в окремій його частині; 2) визнати дії чи бездіяльність, зокрема ВККС України протиправними, зобов`язати ВККС України вчинити певні дії.
Отже, чинним законодавством України чітко передбачено право на оскарження до суду саме такого виду рішень відповідача. Таке право не обумовлене будь-якими законодавчими обмеженнями, від настання чи ненастання яких залежить його реалізація.
У Рішенні від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини), а недосконалість інституту судового контролю не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів державної влади (абзац шостий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).
Так само стаття 124 Конституції України при визначенні судової юрисдикції ключовим визначає наявність "спору". Таке поняття неодноразово було предметом дослідження й аналізу Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, дійшов таких висновків.
Терміну "спір" (французькою мовою - "contestation") необхідно надавати змістовного, а не формального значення ( рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі  "Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium" ("Ле Комт, Ван Левен і Де Мейер проти Бельгії; заяви № 6878/75; 7238/75), §45).  "Спір" повинен мати справжній і серйозний характер (рішення ЄПЛС від 23 вересня 1982 року у справі "Sporrong and Lunnroth v. Sweden" ("Спорронґ і Льоннрот проти Швеції"; заяви №7151/75 та N 7152/75), § 81). 
Ураховуючи фактичні обставини справи, зміст позовних вимог і заперечень, колегія суддів дійшла висновку про наявність такого, що підлягає судовому розгляду, спору між сторонами.
При цьому законність, пропорційність, обмеження дискреції, добросовісність (дотримання суб`єктом владних повноважень законної мети) і процедурні гарантії є тими законодавчими інструментами, які мають забезпечити захист особи від державного свавілля. 
З огляду на відсутність органу, до повноважень якого належали б функції з повного перегляду фактичних обставин, правових підстав, правильності і обґрунтованості мотивів і висновків ВККС України, Суд у даному випадку є судом повної юрисдикції. Наведене узгоджується з передбаченим пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із "повною юрисдикцією", тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів, встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення, належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті.
З матеріалів цієї адміністративної справи вбачається, що спірне рішення ухвалене внаслідок здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, стосується прав, свобод та інтересів позивача, породжує правові наслідки та обов`язки для останнього, оскільки встановлює факт невідповідності судді займаній посаді і є підставою для внесення Комісією рекомендації до ВРП про звільнення позивача, а відтак, на думку Суду, є таким, що порушує конвенційні права позивача.
З огляду на зазначене колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 має право на звернення до суду з цим позовом та розгляд цих позовних вимог Судом.
Щодо невмотивованості та необґрунтованості спірного рішення Комісії, Верховний Суд зазначає таке.
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Імперативні приписи частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII вимагають наявності мотивів як обов`язкової складової рішень, ухвалених за результатами кваліфікаційного оцінювання, і гарантії дотримання прав особи, щодо якої воно проводиться. Відсутність мотивів у такому рішенні є законодавчо визначеною підставою для його оскарження і наступного скасування. Це прямо закріплено у пункті 4 частини третьої зазначеної статті Закону. Водночас законодавець не визначив, що є мотивами у розумінні саме цього Закону, але ця правова дефініція не є новою, її неодноразово формулювали і застосовували у судовій практиці. 
Суд зауважує, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень "суб`єктивізує" акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення.
Як випливає з оскаржуваного рішення Комісії від від 04 липня 2018 року №1031/ко-18, у ньому вказана кількість балів, набраних суддею ОСОБА_1 , за кожним із критеріїв (за критерієм компетентності - 319,5 бала, за критерієм професійної етики - 170 балів, за критерієм доброчесності - 130 балів), однак відсутні мотиви прийняття рішення щодо кожного з указаних критеріїв та аргументи Комісії на користь прийняття чи відхилення доводів і доказів позивача та виставлення саме такої кількості балів.
Обґрунтування вмотивованості прийнятого рішення лише дискреційністю повноважень та виключною компетенцією Комісії також не може вважатися достатнім, оскільки рішення, наслідком якого може бути звільнення судді з посади, повинно бути, насамперед, об`єктивним та має повною мірою висвітлювати інформацію (давати відповіді на питання) щодо професійної, особистої, соціальної компетентності судді, його здатності підвищувати свій фаховий рівень та здійснювати правосуддя у суді відповідного рівня, а також щодо відповідності судді етичним та антикорупційним критеріям.
Виходячи з практики ЄСПЛ, надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним із принципом верховенства права, і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення з урахуванням законної мети такого заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (наприклад, пункт 49 рішення від 2 листопада 2006 року у справі "Волохи проти України", пункт 67 рішення від 2 серпня 1984 року у справі "Malone v. United Kindom").
Процес та результат кваліфікаційного оцінювання повинні бути зрозумілими як безпосереднім учасникам цих відносин, зокрема судді, так і суспільству загалом, адже коли йдеться про необхідність сформувати якісний суддівський корпус, якому довіряло б суспільство, то обґрунтованість/умотивованість та зрозумілість рішення щодо відповідності судді займаній посаді є необхідною для цього умовою та гарантією. Лише у разі наведення Комісією обґрунтованих мотивів можливо перевірити правомірність процедури та ухваленого рішення (як форми зовнішнього вираження дискреційних повноважень державного органу). Саме у такий спосіб може забезпечуватися належний публічний та судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.
Отже, рішення Комісії повинно бути об`єктивним і повною мірою висвітлювати інформацію та висновки щодо професійної, особистої, соціальної компетентності судді, дотримання/недотримання ним вимог професійної етики та доброчесності.
Відповідно до Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленої Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року на 1098-му засіданні заступників міністрів, з метою сприяння           ефективному здійсненню правосуддя та постійному підвищенню його якості відповідно до параграфа 58 держави-члени мають впроваджувати системи оцінювання суддів органами судової влади (параграф 42). Як зазначено у параграфі 58 вказаних Рекомендацій, якщо органи судової влади встановлюють системи для оцінювання роботи суддів, такі системи мають ґрунтуватись на об`єктивних критеріях.
Згідно з Основними принципами незалежності судових органів, які були схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, що лягли в основу вказаних вище Рекомендацій, судді, яких призначають чи обирають, мають гарантований термін повноважень до обов`язкового виходу на пенсію чи завершення строку повноважень там, де це встановлено. Судді можуть бути тимчасово усунуті від посади або звільнені тільки з причин їх нездатності виконувати свої обов`язки чи поведінки, невідповідної до посади, яку вони займають. Усі процедури покарання, усунення від посади і звільнення мусять визначатися відповідно до встановлених правил судової поведінки. Рішення про дисциплінарне покарання, усунення від посади чи звільнення повинні бути предметом незалежної перевірки.
24 жовтня 2014 року Консультативна рада європейських суддів (далі - КРЄС) відповідно до технічного завдання, переданого їй Комітетом Міністрів, ухвалила Висновок № 17 (2014) щодо оцінювання діяльності суддів, якості правосуддя і поваги до незалежності судової влади, який стосувався, зокрема, вироблення принципів індивідуального оцінювання суддів в умовах необхідності підвищення якості та ефективності правосуддя і дотримання принципу незалежності судової влади (далі - Висновок). У параграфі 29 Висновку зазначено, що хоча порушення етичних та професійних правил/стандартів суддею можуть розглядатися (враховуватися) в процесі оцінювання, держави-члени мають чітко відокремлювати оцінювання від дисциплінарних заходів та проваджень. Принципи гарантованого терміну повноважень (обіймання посади) та незмінюваності суддів є традиційними ключовими елементами незалежності судочинства, їх необхідно дотримуватись. Отже, призначення на постійну посаду не має бути перервано (припинено) лише через незадовільне оцінювання, окрім як у випадку серйозних порушень дисциплінарного або кримінального законодавства чи у разі, коли об`єктивні результати оцінювання прямо підтверджують нездатність або небажання судді виконувати свої суддівські обов`язки відповідно до мінімально прийнятного стандарту. У будь-якому випадку для судді, який проходить оцінювання, мають існувати належні процедурні гарантії, і це слід ретельно контролювати. Також зазначено, що коли застосовується система формального індивідуального оцінювання, її основа та основні елементи (критерії, процедура, наслідки оцінювання) мають бути чітко та вичерпно прописані в законодавстві, деталі можуть бути врегульовані підзаконними актами. Рада судової влади (де така існує) має відігравати важливу роль у формулюванні цих понять, особливо критеріїв. В основі формального індивідуального оцінювання суддів мають бути об`єктивні критерії, визначені компетентним суддівським органом. Об`єктивні стандарти необхідні не лише для виключення політичного впливу, а й із інших причин, таких як запобігання виникненню ризику можливого враження упередженості, консерватизму та протекції по знайомству, що може мати місце, коли призначення/оцінювання проводяться у довільному порядку або за особистими рекомендаціями. Ці об`єктивні стандарти мають ґрунтуватися на критеріях, враховуючи кваліфікацію, високі моральні якості, компетентність та ефективність. Оцінювання професійної діяльності суддів має бути всебічним, включати як кількісні, так і якісні показники задля проведення повного та глибокого аналізу професійної діяльності суддів (параграфи 30- 32 Висновку).
Відповідно до параграфа 39 Висновку джерела інформації, які використовуються в процесі оцінювання, мають бути надійними, особливо це стосується інформації, на якій ґрунтуються незадовільні результати оцінювання. Також важливо, щоб оцінювання ґрунтувалося на достатній кількості доказів. Суддя, якого оцінюють, повинен мати доступ до будь-якого доказу, що може бути використаний при оцінюванні, з метою оскаржити його за потреби. Суддя також має мати змогу висловлювати свою думку стосовно власної діяльності і стосовно оцінки своєї діяльності (параграф 41). У параграфі 42 Висновку КРЄС застерігає від оформлення результатів оцінювання лише у вигляді балів, чисел, процентних співвідношень або кількості винесених рішень. Усі подібні методи за умови застосування їх без подальшого пояснення чи оцінювання можуть створити хибне враження об`єктивності та достовірності.
З огляду на наведені правові норми, а також міжнародні стандарти та рекомендації щодо оцінювання суддів, рішення Комісії, ухвалене за результатами кваліфікаційного оцінювання, має містити обґрунтований висновок про те, за якими саме критеріями (компетентності, професійної етики або доброчесності) та на підставі яких доведених фактів, показників суддя не відповідає займаній посаді та підлягає звільненню у зв`язку з нездатністю здійснювати правосуддя на "об`єктивно визначеному мінімально прийнятному рівні".
Наведене у підсумку дає підстави стверджувати, що ухвалене за результатами кваліфікаційного оцінювання рішення Комісії має містити висновок, за яким саме критерієм (компетентності, професійної етики або доброчесності) суддя не відповідає займаній посаді, оскільки суддя підлягає звільненню із займаної посади виключно у випадку, якщо він не відповідає займаній посаді хоча б за одним із вказаних критеріїв і згідно з висновком за результатами оцінювання не здатний здійснювати правосуддя на об`єктивно визначеному мінімально прийнятному рівні.
При цьому Суд не застосовує підзаконний нормативний акт - Положення про порядок і методологію кваліфікаційного оцінювання (а саме: п. 34 Розділу ІІІ, яким Комісія визнала можливість зазначення або підстав, або мотивів ухвалення рішення на альтернативній основі), як такий, що звужує обсяг прав особи і суперечить нормативному актові вищої ланки - Закону № 1402-VIII.
Зважаючи на це, посилання Комісії у спірному рішенні лише на засоби встановлення відповідності судді займаній посаді та кількість виставлених за результатами кваліфікаційного оцінювання балів не дають змоги встановити дійсних підстав, з яких виходила ВККС України під час його ухвалення і мотивів його прийняття. 
Комісією у рішенні зазначено, зокрема, що під час співбесіди із суддею було обговорено питання щодо показників за критеріями компетентності, професійної етики та доброчесності, які виникли під час дослідження суддівського досьє.
З рішення колегії Комісії та запису співбесіди із суддею вбачається, що ОСОБА_1 надав досить вичерпні та обґрунтовані відповіді на всі запитання членів Комісії (т.1, а.с. 63).
Однак Комісією в межах наданої їй дискреції за критеріями професійної етики суддю ОСОБА_1 оцінено у 170 із 250 максимально можливих балів, а доброчесності - 130 із 250 максимально можливих балів.
Водночас, як випливає із рішення Комісії від 04 липня 2018 року №031/ко-18, воно було прийнято без зазначення конкретних обставин або мотивів, з урахуванням яких Комісією прийнято рішення щодо визнання суддівського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді, з рекомендацією про його звільнення.
Крім того, матеріали суддівського досьє містять письмові пояснення від 02 липня 2018 року, подані суддею до Комісії, в яких він зазначив інформацію в межах кваліфікаційного оцінювання, зокрема щодо його доходів майна членів сім`ї, відомості стосовно яких наявні в суддівському досьє.
У письмових поясненнях суддя ОСОБА_1 надав інформацію щодо задекларованих ним доходів за 2013 рік (218 596,40 грн), вказавши, що зазначені у декларації дані повністю відповідають даним, відображеним у довідці головного бухгалтера Київського окружного адміністративного суду. Йому не відомо, на підставі яких документів Національне антикорупційне бюро України визначило його дохід у 2013 році у сумі 167 005, 00 грн.
Також суддя надав пояснення щодо майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , якою суддя користується, яка була придбана 03 квітня 2012 року його батьком - ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу. Надано пояснення щодо джерел надходження коштів на придбання цієї квартири. Щодо квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , вони перебувають у користуванні сім`ї судді на підставі ордерів. Автомобілем марки «Тойота Ленд Крузер Прадо», 2012 року, випуску державний номер НОМЕР_1 , користується на підставі довіреності без права розпорядження від 24 жовтня 2017 року.
Щодо інформації про перетин кордону його тестем ОСОБА_3 у жовтні - листопаді 2013 року у пункті пропуску "Іловайск-Південний" зазначив, то така інформація не відповідає дійсності та вказав, що його тесть ОСОБА_3 ніколи не перетинав кордон України.
Колегія суддів Верховного Суду уважає, що під час співбесіди та у письмових поясненнях суддя ОСОБА_1 надав вичерпну інформацію, додав підтвердні документи з питань, що виникли у членів Комісії.
Однак при прийнятті рішення від 04 липня 2018 року № 1031/ко-18 щодо визнання судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді, та рекомендування Вищій раді правосуддя розглянути питання про його звільнення з посади судді не вказано підстав не врахування наданих пояснень та  мотивів прийняття такого рішення, що не дає змоги встановити дійсні підстави та причини прийняття Комісією саме такого рішення.
Отже, оцінюючи в сукупності зазначені факти та обставини, копію запису співбесіди із суддею ОСОБА_1 , інформацію з копії суддівського досьє, Верховний Суд не вважає обґрунтованим висновок про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді. З огляду на це виражена в балах оцінка судді ОСОБА_1 за критеріями професійної етики та доброчесності, що міститься у Комісії, не відображає рівень цих характеристик судді, оскільки не містить висновку, за яким саме критерієм (компетентності, професійної етики або доброчесності) ОСОБА_1 не відповідає займаній посаді.
За таких обставин прийняте за результатами кваліфікаційного оцінювання судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 рішення ВККС України від 04 липня 2018 року № 1031/ко-18 не може вважатися обґрунтованим та вмотивованим, оскільки прийняте з порушенням вимог частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII, тобто не у спосіб, що визначений законом, у зв`язку з чим є протиправним та підлягає скасуванню на підставі пункту 4 частини третьої статті 88 указаного Закону.
Що стосується позовних вимог про зобов`язання ВККС України прийняти рішення за наслідками пройденого первинного кваліфікаційного оцінювання судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді, відповідно до статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з урахуванням висновків Вищої ради правосуддя від 01 серпня 2019 року №2007/0/15-19 та суду у цій справі, Верховний Суд зазначає таке.
Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Під дискреційним повноваженням розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
Як зазначалось вище, ВККС України за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ВККС України ухвалює відповідне рішення.
Отже, саме до дискреційних повноважень ВККС України належить прийняття рішення за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання.
За змістом абзацу другого частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Ураховуючи закріплене законодавцем у пункті 2 частини другої статті 245 КАС України положення, яке надає можливість суду визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт, виконуючи обов`язок дотримання принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, який зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права, - колегія суддів уважає за можливе для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача задовольнити позов у цій частині заявлених вимог шляхом зобов`язання ВККС України повторно провести етап кваліфікаційного оцінювання судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 , а саме: «Дослідження досьє та проведення співбесіди» відповідно до вимог законодавства України.
Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Верховний Суд, розглянувши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування рішення ВККС України від 04 липня 2018 року №1031/ко-18 та зобов`язання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України повторно провести етап кваліфікаційного оцінювання судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 , а саме «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
Судові витрати
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на обґрунтованість та наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , Суд вбачає за необхідне стягнути на його користь понесені ним судові витрати у вигляді судового збору на загальну суму 1536,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань ВККС України.
Керуючись статтями 241- 243, 246, 250, 255, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним і скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04 липня 2018 року №1031/ко-18.
Зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України повторно провести етап кваліфікаційного оцінювання судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 , а саме «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (ЄДРПОУ 37316378, адреса: 03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповала, 9) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ) судовий збір у розмірі 1536,80 грн (одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення складене та підписане 01 лютого 2021 року. 
Головуючий суддя                                                                       А.Г. Загороднюк 

судді:                                                                                                     М.В. Білак 

                                                                                                    Л.О. Єресько 

                                                                                                    О.В. Калашнікова 

                                                                                                    О.Р. Радишевська