ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1393/21 Справа № 186/1016/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демиденко С. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів         -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю. 
при секретарі         -        Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року
по справі за позовом ОСОБА_1  до Акціонерного товариства "Альфа-Банк" про захист прав споживачів,-  

ВСТАНОВИЛА:
В серпні 2020 року до Першотравенського міського суду Дніпропетровської областінадійшов позов  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Альфа-Банк" про захист прав споживачів.
Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року упозовних вимог ах  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Альфа-Банк" про захист прав споживачів - відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року по справі №186/1016/20 та ухвалити нове, яким визнати недійсним Договір №631164370 від 10.05.2019 року, оформлений в АТ “Альфа-Банк” на ім`я ОСОБА_1 на суму 200 000 грн., з моменту укладання договору. Застосувати наслідки недійсності правочину. Зобов`язати АТ “Альфа-Банк” здійснити перерахунок платежів, здійснених з часу оформлення Договору № 631164370 від 10.05.2019 року, зарахувавши сплачену мною суму у рахунок повернення суми кредити. Стягнути з АТ “Альфа-Банк” на її користь грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 20 000 гривень. Стягнути з АТ “Альфа-Банк” на її користь збитки у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 7 520 гривень.
Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 рокувід інших учасників справи не надходило.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 10.05.2019 року позивач уклав з АТ «Альфа-Банк» кредитний договір № 631164370 відповідно до умов якого ОСОБА_1 , отримала кредит у вигляді встановленого ліміту на картку в розмірі 200 000 грн. на строк 12 місяців, з продовженням цього строку у разі відсутності заперечення сторін, зі сплатою процентів у розмірі 52.25% річних, що становить 4,35% щомісячно.
З копій «Оферти на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії» № 631164370, “Паспорту споживчого кредиту”, “ Анкети - заяви про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб» від 10.05.2019 року, які містять підпис ОСОБА_1 , вбачається, що 10.05.2019 року позивач уклав з АТ «Альфа-Банк» кредитний договір № 631164370 відповідно до умов якого ОСОБА_1 , отримала кредит у вигляді встановленого ліміту на картку в розмірі 200 000 грн на строк 12 місяців, з продовженням цього строку у разі відсутності заперечення сторін/ зі сплатою процентів у розмірі 52.25% річних.
З копії виписки за картковим рахунком ОСОБА_1 за кредитним договором №631164370 вбачається, що позивач скористувалась цією кредитною картою та отримала кошти. 
Відповідно до ст.ст. 626, 628 Цивільного Кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною першою статті 638 ЦК України, встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України “Про споживче користування” у договорі про споживчий кредит зазначаються: 
1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника);
2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту;
3) загальний розмір наданого кредиту;
4) порядок та умови надання кредиту;
5) строк, на який надається кредит;
6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності);
7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення);
8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів;
9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені;
10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися);
11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит;
12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту;
13) порядок дострокового повернення кредиту;
14) відповідальність сторін за порушення умов договору.
У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін. 
Судом першої інстанції встановлено, що банк у письмовій формі «Оферта на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії» №631164370, «Паспорт споживчого кредиту», «Анкета-заява про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб» від 10.05.2019 року, які містять підпис ОСОБА_1 , надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, кредитний договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України “Про споживче кредитування”, сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, тощо, ОСОБА_1 , особистими підписами засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними. 
Зміст договору є зрозумілим до прочитання і не може розцінюватися як надання інформації у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб. 
Крім того, позивач не була позбавлена можливості відповідно до умов спірного договору, що узгоджується з положеннями статті 15 Закону України “Про споживче кредитування” відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно цього договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Проте, у вказаний строк вона від договору не відмовлялася, жодних заперечень щодо його змісту не висловлювала, що свідчить про її згоду з умовами укладеного договору. 
Згідно ч.1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Зі змісту оспорюваного договору не вбачається умов спрямованих на порушення публічного порядку та вчинення його з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. 
Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України “Про захист прав споживачів” (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. 
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача 
Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. 
Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. 
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 
   Судом першої інстанції встановлено, що 10.05.2019 року позивач уклав з АТ «Альфа-Банк» кредитний договір № 631164370 відповідно до умов якого ОСОБА_1 , отримала кредит у вигляді встановленого ліміту на картку в розмірі 200 000 грн на строк 12 місяців, з продовженням цього строку у разі відсутності заперечення сторін/ зі сплатою процентів у розмірі 52.25% річних, що становить 4,35% щомісячно. Такий розмір процентів на думку суду не може вважатися несправедливим. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12 ЦПК України, частини першої статті 81 ЦПК України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставинам (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ( ч.1 ст.77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
       Відмовляючи у задоволенні позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що обставини, підстави позову, викладені в позовній заяві не можуть бути підставами для визнання спірного договору недійсним, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на помилковому тлумаченні позивачем норм матеріального права, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, втому числі в похідних вимогах, про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та стягнення моральної шкоди. 
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що договір про надання банківських послуг укладений без дотримання вимог діючого законодавства, оскільки всупереч Закону України “Про захист прав споживачів”, вона не отримувала від відповідача інформації про основні норми, які регламентували вимоги до змісту кредитного договору, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки при укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті нею.
       Посилання апелянта на те, що в діях банку містяться явні, очевидні ознаки обману її як споживача, не приймаються до уваги, оскільки не зрозуміло, які саме вимоги були недодержані банком при укладені правочину, щоб визнати його нечинним.
Кредитний договір укладено в письмовій формі, підписано позивачем, тобто він є чинним.
Згідно з ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється.
Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною.
Крім того, як роз`яснено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору.
Директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди.
Згідно з п. 2 ст. 7 Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації.
Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньостатистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, бездіяльністю, яка вводить в оману визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди.
Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).
Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.
Однак, апелянтом, а ні до позовної заяви, а ні до апеляційної скарги, не надано жодного доказу щодо введення позичальника в оману.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскаржуваній частині – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині – без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова