ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року	Львів	Справа № 300/2050/19 пров. № А/857/15002/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді                                   Курильця А.Р.,
суддів                                                       Кушнерика М.П., Мікули О.І.,
з участю секретаря                                    Кітраль Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року  у справі за позовом ОСОБА_2 до Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції   про визнання дій протиправними, скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції –  Панікар І.В.
час ухвалення рішення – 06.10.2020 року,  
місце ухвалення рішення – м.Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення – 06.10.2020 року,

                                                      в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції   про визнання дій протиправними, скасування постанови.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Долинського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) щодо винесення постанови про накладення штрафу від 01.10.2019 року в межах виконавчого провадження ВП № 57169452.   Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Долинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області – Борис Ю.Б. про накладення штрафу ВП № 57169452 від 01.10.2019 року. 
Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що згідно довідки ДВС заборгованість по аліментам станом на 07 вересня 2018 року становила 388060 гривень. Таким чином заборгованість перевищує суму відповідних платежів за один рік вже після вступу в дію Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актиів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту прав дитини на належне утримання» від 03.07.2018 року. 
Згідно ч.4 ст. 229 КАС України, фіксування процесу не здійснювалося оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18.07.2016 року у справі № 461/3787/16-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 14  500 грн. щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 06.06.2016 року до досягнення дитиною повноліття (т. 2, а.с.194-196).
21.08.2018 року Галицьким районним судом м. Львова видано виконавчий лист на виконання рішення суду від 18.07.2016 року у справі № 461/3787/16-ц.
07.09.2018 року, розглянувши заяву про примусове виконання, державним виконавцем Долинського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області - Борис Ю.Б., винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57169452 щодо примусового виконання виконавчого листа № 461/3787/16-ц, виданого 21.08.2018 року Галицьким районним судом м. Львова (т.2, а.с. 121).
У подальшому, державним виконавцем Долинського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області при примусовому виконанні зазначеного виконавчого документу, за умов встановлення факту утворення (допущення) боржником заборгованості зі сплати аліментів, що перевищує суми відповідних платежів за один рік, яка згідно розрахунку державного виконавця станом на 01.09.2020 року складала 330  437,86 грн., 01.10.2019 року винесено оскаржувану постанову про накладання штрафу на позивача у розмірі 66  087,57 грн., що складає 20% від суми заборгованості в користь стягувачки ОСОБА_1 (т.2, а.с.180).
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закону України “Про виконавче провадження” (надалі - Закон №1404-VIII).
Згідно положень статті 1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Приписами частини 1 статті 5 Закону №1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.
Згідно з частиною 1 статті 13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини 1, пунктів 1, 3 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.
Згідно з пунктами 1,3 частини 3 статті 18 Закону №1404-VIII, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.
Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Як встановлено з матеріалів справи, предметом оскарження у цій справі є постанова державного виконавця про накладення на позивача штрафу, яка винесена в межах процедури стягнення аліментів з боржника.
Порядок стягнення аліментів визначений статтею 71 Закону України “Про виконавче провадження”. 
Відповідно до частини 14 статті 71 Закону України “Про виконавче провадження”, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.
Колегія суддів зазначає, що статтю 71 Закону України “Про виконавче провадження” доповнено частиною чотирнадцятою, згідно з Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання” №2475-VIII від 03.07.2018, який вступив в дію з 28.08.2018.
Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Як вбачається з пункту 2   рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 у справі № 1-рп/99, за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини 1   статті 58 Конституції України      (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій   статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Виникнення заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, пов`язане із вчиненням дій щодо несплати позивачем аліментів. Вчинення таких дій протягом одного року або більшою кількістю років є невід`ємною частиною складу правопорушення, що передбачене частиною 14 статті 71 Закону України “Про виконавче провадження”. 
Таким чином, до набрання чинності Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання” та доповнення його статті 71 частиною чотирнадцятою, дії, що призводять до виникнення заборгованості зі сплати аліментів не визнавалися законом як правопорушення, за яке передбачається накладення штрафу у розмірі 20% від заборгованості. 
З урахуванням викладеного, зокрема, в силу положень статті 58 Конституції України, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо відсутності ретроспективної дії у часі частини 14 статті 71 Закону України “Про виконавче провадження”, щодо можливої відповідальності за несплату аліментів, борг за яку утворився до 28.08.2018.
Згідно розрахунків зі сплати аліментів згідно виконавчого листа № 461/3787/16-ц від 21.08.2018 року державного виконавця Борис Ю.Б, судом встановлено, що сума заборгованості по сплаті аліментів станом на 01.09.2019 року становила 315 937,86 грн., водночас, за змістом таких розрахунків, державний виконавець відображала періодичну сплату позивачем аліментів в періоди: з вересня 2018 року по вересень 2019 року, а саме: у вересні 2018 року сплачено 14   477,40 грн., у жовтні 2018 року – 14   491,79 грн.. грудні 2018 року – 28   980,40 грн., січні 2019 року – 14   503,84 грн., лютому 2019 року – 14   425,12 грн., березні 2019 року – 14   518,62 грн., травні 2019 року – 28   933,67 грн., липні 2019 року – 28   946,00 грн., серпні 2019 року – 29   085,30 грн. (т.4, а.с.177-178).
Окрім того, позивачем надано ряд роздруківок на підтвердження виконання переказу грошових коштів за період з вересня 2018 року по вересень 2019 з боку боржника на адресу стягувача, засвідчених сертифікованим перекладачем з польської мови (т. 3 а.с. 192 – т. 4).  
Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що з огляду на приписи статті 58 Конституції України, до позивача не може бути застосована відповідальність за абзацом 1 частини 14 ст. 71 Закону України “Про виконавче провадження”, оскільки до 28.08.2018 року дії позивача щодо несплати аліментів не визнавались як правопорушення, відтак фінансова відповідальності у вигляді штрафу за наявність заборгованості із сплати аліментів до вказаного періоду, не має зворотної дії в часі, а після 28.08.2018 року і до моменту винесення оскаржуваної постанови, суми належних аліментів позивачем вчасно сплачувались.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що постанову про накладання штрафу у розмірі 66  087,57 грн. ВП № 57169452 від 01.10.2019 року винесено необґрунтовано, з порушенням норм законодавства України, внаслідок чого, як саму постанову так і дії щодо її винесення слід визнати протиправними, а позовні вимоги визнати такими, що підлягають до задоволення.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду  -  без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                     п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року у справі № 300/2050/19 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.      

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	М. П. Кушнерик 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 09 березня 2021 року.