ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2021 року 
м. Київ
справа № 813/7563/14
адміністративне провадження № К/9901/31852/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів - Жука А. В., Мартинюк Н. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Львівської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Генеральний прокурор України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, провадження в якій відкрито 
за касаційною скаргою Львівської обласної прокуратури на додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 (колегія суддів у складі: Гулика А. Г., Качур Р. П., Сидор Н. Т.) і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2020 (колегія суддів у складі: Улицького В. З., Кузьмича С. М., Шавеля Р. М.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України Яреми В. Г. від 23.10.2014 № 1460-к про звільнення позивача з посади прокурора Львівської області; поновити позивача на посаді прокурора Львівської області; стягнути з відповідача на його користь суму середньомісячного заробітку за відповідною посадою за весь час вимушеного прогулу.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що приписи статті 3 Закону України «Про очищення влади» встановлюють засади нерівності, обмеження конституційних прав і свобод, фактично скасовують дію конституційних гарантій невідчужуваності та непорушності прав людини, звужують їх зміст, в порівнянні із попередньо існуючим обсягом прав та свобод. Вказаний закон встановлює презумпцію вини невизначеного кола осіб та запроваджує колективну відповідальність таких осіб не за конкретні діяння, а фактично за діяльність державних установ в цілому, що прямо суперечить вимогам Конституції України та принципам люстрації, викладеним у резолюції ПАРЄ № 1096 (1996). Також Закон України «Про очищення влади» не відповідає висновкам Європейського суду з прав людини, який неодноразово розкривав зміст принципу верховенства права. Також позивач в обґрунтування позовних вимог вказав, що ні Конституцією України, ні Законом України «Про прокуратуру» не передбачено існування у системі органів прокуратури України територіального (регіонального) органу прокуратури, про який йдеться в Законі України «Про очищення влади», що порушує принцип юридичної визначеності.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 18.12.2014 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Генерального прокурора України.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2014 закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Генеральний прокурор України, про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Ухвалою від 10.01.2020, занесеною до протоколу судового засіданні, суд залучив до участі у справі в якості співвідповідача прокуратуру Львівської області.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10.01.2020 суд допустив заміну відповідача у справі Генеральної прокуратури України її правонаступником - Офісом Генерального прокурора.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, прокуратури Львівської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Генерального прокурора України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі в частині позовних вимог про зобов`язання Генеральної прокуратури України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей щодо застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченою частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 24.02.2020, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2020, позов задовольнив повністю: визнав протиправним та скасував наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 № 1460-к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Львівської області; поновив ОСОБА_1 на посаді прокурора Львівської області з 24.10.2014. Рішення суду в частині поновлення позивача на посаді звернуто до негайного виконання.
28.02.2020 представник позивача подав до суду заяву про ухвалення додаткового судового рішення в частині стягнення з прокуратури Львівської області на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Додатковим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2020, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного від 04.08.2020, заяву представника позивача про ухвалення додаткового судового рішення задоволено повністю. Стягнуто з прокуратури Львівської області на користь позивача середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 24.02.2020 в розмірі 2   144   925,21 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за один місяць у розмірі 17   158,82 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства допущено до негайного виконання.
Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, викладена у редакції позовної заяви від 10.12.2019, була заявлена до іншого відповідача. Крім того, прокуратура Львівської області не мала жодних заперечень щодо розгляду позовної вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо повторного прийняття судом до провадження заяви позивача від 10.12.2019 без врахування вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то вказана вимога залишилась у провадженні суду у відповідності до ухвали від 10.01.2020. Визначаючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу суди попередніх інстанцій застосували положення частини другої статті 235 КЗпП України, пункту 10 Порядку № 100 та здійснили обрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу з врахуванням підвищення посадового окладу позивача.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
23.11.2020 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Львівської обласної прокуратури, у якій скаржник просить скасувати додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2020 та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
На обґрунтування касаційної скарги скаржник посилається на те, що при ухваленні додаткового рішення від 15.04.2020 судом порушено вимоги статей 47, частини другої статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме: після відмови позивача від частини позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та закриття провадження у в частині цих позовних вимог, що унеможливлює у майбутньому знову звертатися до суду з тим самим позовом, суд повторно прийняв до провадження позовну заяву про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, скаржник зазначає, що після залучення до розгляду у справі прокуратури Львівської області як відповідача, в порушення частини шостої статті 48 КАС України розгляд справи не розпочато спочатку, чим порушено вимоги статей 162, 173 КАС України. Отже, скаржник указує, що станом на дату подання касаційної скарги відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 47, частини другої статті 239, частини шостої статті 48, статей 162 та 173, частини першої статті 252 КАС України.
Позиція інших учасників справи
Відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Рух касаційної скарги
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 14.12.2020 відкрив касаційне провадження за скаргою Львівської обласної прокуратури на додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2020. Замінив відповідача у справі прокуратуру Львівської області на Львівську обласну прокуратуру.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 25.02.2021 зазначену адміністративну справу призначив до розгляду в порядку письмового провадження. 
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 позов задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 № 1460-к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Львівської області; поновлено позивача на посаді прокурора Львівської області з 24.10.2014. 
28.02.2020 представник позивача подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового судового рішення в частині стягнення з прокуратури Львівської області на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Ухвалою від 30.12.2014 суд прийняв відмову позивача від позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та закрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Генеральний прокурор України, про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Ухвалою від 10.01.2020, занесеною до протоколу судового засідання, суд прийняв до провадження позовну заяву в редакції від 10.12.2019, у якій позивач просив: визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України Яреми В. Г. №   1460-к від 23.10.2014 про звільнення позивача з посади прокурора Львівської області; поновити позивача на посаді прокурора Львівської області; стягнути з прокуратури Львівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток, за відповідною посадою, за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014 і до моменту фактичного поновлення на публічній службі; зобов`язати Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей щодо застосування до нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Ухвалою від 24.02.2020, занесеною до протоколу судового засіданні, суд прийняв до провадження позовну заяву від 10.12.2019 без врахування вимоги щодо стягнення заробітної плати.
Позиція Верховного Суду          
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи 
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ухвалою Верховного Суду від 14.12.2020 підставою для відкриття касаційного провадження у справі № 813/7563/14 є посилання у касаційній скарзі на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, скаржник указує, що станом на дату подання касаційної скарги відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 47, частини другої статті 239, частини шостої статті 48, статей 162 та 173, частини першої статті 252 КАС України.
Надаючи оцінку оскаржуваному судовому рішенню в межах доводів касаційної інстанції за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить з такого.
Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, викладена у редакції позовної заяви від 10.12.2019, була заявлена до іншого відповідача, а саме: прокуратури Львівської області. Крім того, суд зазначає, що прокуратура Львівської області не мала жодних заперечень щодо розгляду позовної вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо повторного прийняття судом до провадження заяви позивача від 10.12.2019 без врахування вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд вказав, що вказана вимога залишилась у провадженні суду у відповідності до ухвали від 10.01.2020. 
Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними, враховуючи таке.
Так, з матеріалів справи встановлено, що 30.12.2014 ОСОБА_1 подано до суду заяву про відмову від позовних вимог в частині стягнення на його користь з відповідача суми середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу.  
Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 30.12.2014 прийняв відмову позивача від позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та закрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Генеральний прокурор України, про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Згідно з частиною третьою статті 157 КАС України (у редакції, чинній на момент прийняття ухвали від 30.12.2014 про закриття провадження у справі в частині) про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена. Повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається. 
Отже, саме закриття провадження у справі унеможливлює позивача, що відмовився від позову, у майбутньому знову звертатися до суду з тим самим позовом. 
Тобто, відповідно до вимог КАС України справа не могла розглядатися судом за первісним позовом ОСОБА_1 , з врахуванням позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки в цій частині провадження у справі було закрито ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2014.
Окрім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до матеріалів справи, 10.12.2019 ОСОБА_1 було подано до суду уточнену позовну заяву, в якій він просив: визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України Яреми В. Г. № 1460-к від 23.10.2014 про звільнення позивача з посади прокурора Львівської області; поновити позивача на посаді прокурора Львівської області; стягнути з прокуратури Львівської області на його користь середній заробіток, за відповідною посадою, за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014 і до моменту фактичного поновлення на публічній службі; зобов`язати Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей щодо застосування до нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Разом з тим, відповідно до протоколу судового засідання від 24.02.2020, суд на місці ухвалив прийняти до провадження заяву позивача від 10.12.2019 без врахування вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Водночас, суд не звернув увагу на те, що відповідно до частини першої статті 47 КАС України (у редакції, чинній на момент звернення позивача з уточнюючою позовною заявою від 10.12.2019) позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Проте ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 18.12.2014 підготовче провадження у справі закінчено та призначено справу до судового розгляду.
Натомість ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22.04.2015 за клопотанням представника позивача зупинено провадження у справі до прийняття рішення Конституційним Судом України щодо конституційності положень частин 3, 6 статті 1, частин 1, 2, 3, 4, 8 статті 3, пункту 2 частини 5 статті 5, пункту Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади».
Водночас суд першої інстанції прийняв до провадження заяви позивача від 04.12.2019 про здійснення розгляду справи за позовом в редакції від 05.11.2014 та від 10.12.2019 без врахування вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
При ухвалені додаткового рішення суд першої інстанції зазначає, що ухвалою від 24.02.2020, занесеною до протоколу судового засідання, суд повторно прийняв до провадження заяву позивача від 10.12.2019 без врахування вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Разом з тим, вказана вимога залишилась у провадженні суду у відповідності до ухвали від 10.01.2020.
Проте твердження суду про залишення вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є помилковим,  оскільки за заявою з цією вимогою було прийнято інше процесуальне рішення 24.02.2020, тобто прийнято вказану заяву до розгляду без вказаної вимоги.
Крім того, за клопотанням позивача Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 24.02.2020 закрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, прокуратури Львівської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Генерального прокурора України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі в частині позовних вимог про зобов`язання Генеральної прокуратури України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей щодо застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Отже, Львівським окружним адміністративним судом рішення від 24.02.2020 прийнято в межах тих позовних вимог, які  були предметом розгляду: визнання протиправним та скасування наказу  Генерального прокурора України Яреми В. Г. від 23.10.2014 № 1460-к; поновлення позивача на посаді прокурора Львівської області.
За наведених обставин, Верховний Суд констатує, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на неповно встановлених обставинах справи.
Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції України, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011).
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
До повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
Разом з тим, без дослідження і з`ясування наведених вище обставин ухвалені у справі рішення не можна вважати законними та обґрунтованими.
Згідно з положеннями частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або; 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
Частиною четвертою статті 353 КАС України передбачено, що у визначених випадках справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції.
З огляду на те, що судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права та не досліджено всі обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, колегія суддів робить висновок про необхідність виходу за межі вимог касаційної скарги та прийняття рішення про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Зважаючи на встановлені судами обставини, Верховний Суд вважає висновки судів першої та апеляційної інстанції передчасними, та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а відтак судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 КАС України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення судів попередніх інстанцій скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові і встановити зазначені в ній обставини, що стосуються обсягу та змісту спірних правовідносин і охоплюються предметом доказування, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог 242 КАС України.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється. 
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд  
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.
Додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2020, якою залишено без змін додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2020 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції - Львівського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.  

Судді	Ж.М. Мельник-Томенко А.В. Жук   Н.М. Мартинюк