Ухвала
 
25 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 344/13328/19
провадження № 61-2844ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у справі за позовом виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
 
Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у липні 2019 року виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
 
Позовна заява мотивована тим, що в комунальній власності територіальної громади перебуває гуртожиток, що знаходиться по АДРЕСА_1 , який знаходиться на балансі КП «Дирекція замовника». В кімнаті № 46 гуртожитку з 15 грудня 2009 року зареєстрований ОСОБА_1 , а з 06 жовтня 2010 року - ОСОБА_2 . Вказана кімната не приватизована. В ході обстеження (підтверджується відповідними актами від 20 вересня 2018 року та 12 лютого 2019 року) встановлено, що відповідач відсутній за місцем постійної реєстрації більше року, комунальні послуги не сплачує. Натомість, там з його дозволу проживає інша особа. Посилаючись на положення статей 71, 72 ЖК України, враховуючи відсутність ОСОБА_1 за місцем проживання без поважних причин понад 6 місяців, позивач просив визнати його таким, що втратив право на користування спірною кімнатою в гуртожитку.
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2020 року у задоволенні позову виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позовних вимог. При відмові у задоволенні позову суд виходив з того, що відсутні докази припинення трудових відносин відповідача з працедавцем ВАТ «ІФАЗ», який видавав ордер на вселення. Також позивачем не підтверджено укладення сторонами договору про умови користування жилою площею в гуртожитку та підстави виселення. Таким чином, не доведено передбачених діючим законодавством підстав для виселення ОСОБА_1 з цього гуртожитку. 
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 січня 2021 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2020 року змінено та викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що пред`являючи до суду позов, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР просив визнати відповідача таким, що втратив право користування кімнатою у гуртожитку. Суд зазначив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим дане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду, висловленими в постанові від 24 жовтня 2018 року (справа №490/12384/16-ц) та від 25 березня 2020 року (справа № 591/6301/17). Під час вирішення питання про втрату особою права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін її відсутності та поважність причин такої відсутності. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Оскільки судом не встановлено, що відповідач має інше постійне місце реєстрації та проживання, окрім спірного, у матеріалах справи відсутні докази спростування тимчасового його виїзду за кордон та підтвердження виїзду на постійне місце проживання, апеляційний суд зробив висновок про те, що визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною кімнатою покладе на нього надмірний тягар. При вирішенні даної справи суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, зокрема положення статей 130, 132 ЖК УРСР щодо виселення з житлового приміщення, оскільки такі вимоги позивачем не заявлялися.
 
19 лютого 2021 року виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 січня 2021 року.
 
Підставою, на якій подається касаційна скарга, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки є необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). Обґрунтовуючи необхідність відступлення від висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц щодо застосування у частині покладення на позивача обов`язку доведення неповажності причин відсутності відповідача у жилому приміщенні понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки, оскільки покладення на позивача такого надмірного тягаря доказування є порушенням його права на справедливий суд. Відповідач звільняється від обов`язку доказування поважності причин його відсутності у жилому приміщенні понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки, що прямо суперечить основоположним принципам рівності та змагальності сторін. Цивільне процесуальне законодавство покладає на кожну із сторін у процесі довести ті обставини, на які вона посилається, а не тільки на позивача.  Судовій практиці що передувала зазначеному висновку Верховного Суду, зокрема, у рішення Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 638/11440/14-ц та у рішенні Верховного Суду України від 02 лютого 2021 року у справі № 6-50774св10 обов`язок доведення поважності причин відсутності у спірному житлі понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки покладено на відповідача.
 
Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц. Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Тому виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню. 
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 січня 2021 року повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                              В. І. Крат