Постанова
Іменем України
 
11 лютого 2021 року
місто Київ
 
справа № 753/15204/14
провадження № 61-5012св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ващенко Віталій Володимирович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Есталіна Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2017 року у складі судді Парамонова М. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Таргоній Д. О., Ігнатченко Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу майна, витребування майна та визнання права власності на нерухоме майно.
Позивач обґрунтовувала позов тим, що 30 квітня 2013 року укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, згідно з яким ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Ващенко В. В. 30 квітня 2013 року за реєстровим № 761, продала, а покупець ОСОБА_3 купила житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; договір посвідчено приватним нотаріусом Коноваловою Е. А. 30 квітня 2013 року, за реєстровим № 1792. 
22 грудня 2014 року укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, згідно з яким ОСОБА_3 , від імені якої діяв ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Штогріною Н. Л від 10 грудня 2014 року, за реєстровим № 1903, продала, а покупець ОСОБА_5 купив житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; договір посвідчено приватним нотаріусом Кударенко В. М. 22 грудня 2014 року, за реєстровим № 3410.
Вважаючи, що довіреність від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 30 квітня 2013 року була видана під впливом насильства та у момент, коли позивач не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, зазначена довіреність та договір купівлі-продажу від 30 квітня 2013 року мають бути визнані судом недійсними, а будинок витребуваний у ОСОБА_5 , оскільки він вибув з володіння позивача поза її волею.
ОСОБА_1 на обґрунтування своїх вимог зазначала, що у 2012 році її збив автомобіль, у зв`язку з чим з 12 липня 2012 року до 31 липня 2012 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги, де їй, у тому числі, були встановлені діагнози «слабоумство, алкогольна енцефалопатія, алкогольний делірій»; саме слабоумство та хронічний алкоголізм разом із травмами після ДТП призвели до такого психічного стану позивача, що вона 30 квітня 2013 року під час видачі довіреності не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Крім того, позивач зазначала, що у 2013 році її разом із сином ОСОБА_2 проти їхньої волі вивезено із будинку невідомими особами до інших регіонів України, де їх примусово утримували до 11 березня 2014 року; після звільнення вона та ОСОБА_2 звернулися з відповідними заявами до правоохоронних органів.
Стислий виклад заперечень відповідача
ОСОБА_5 позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з мотивів необґрунтованості таких вимог.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2017 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсною довіреність від 30 квітня 2013 року, видану від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 , яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ващенко В. В. 30 квітня 2013 року, за реєстровим номером 761.
Визнано договір купівлі-продажу від 30 квітня 2013 року житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А. 30 квітня 2013 року, за реєстровим номером 1792, недійсним.
Витребувано від ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 . 
Визнано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, із висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що оформлення довіреності від 30 квітня 2013 року на ім`я ОСОБА_4 та підписання договору купівлі-продажу будинку від 30 квітня 2013 року на ім`я ОСОБА_3 відбулися поза волею ОСОБА_1 , ці правочини вчинені у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. Зазначених висновків суди дійшли за результатами оцінки акта судово-медичного дослідження від 14 грудня 2012 року № 1964/Е, висновку судово-психіатричної експертизи від 18 серпня 2016 року № 604, висновку повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 06 грудня 2018 року № 23.
Під час апеляційного перегляду справи, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_1 померла. 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року задоволено клопотання про заміну позивача ОСОБА_1 її правонаступником ОСОБА_2 .
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у березні 2019 року, ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що судом першої інстанції не досліджені усі зібрані у справі докази. Суд безпідставно надав перевагу поясненням ОСОБА_1 , акту судово-медичного дослідження від 14 грудня 2012 року № 1964/Е, висновку судово-психіатричної експертизи від 18 серпня 2016 року № 604, здійснив неналежну оцінку зазначених доказів, не перевірив їх обґрунтованості, узгодження з іншими матеріалами справи. ОСОБА_5 ставив під сумнів висновок судово-психіатричної експертизи від 18 серпня 2016 року № 604, у зв`язку із чим заявив клопотання про проведення повторної експертизи, проте суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні цього клопотання. Судом апеляційної інстанції призначено повторну експертизу, втім за її результатами недоліки попередньої експертизи усунуті не були, оскільки не дотримано принципів повноти та об`єктивності експертного дослідження. Заявник разом із представником подали клопотання про відкладення розгляду справи, розгляд якої призначений на 05 лютого 2019 року, проте апеляційний суд не відклав розгляд справи, а розглянув її за відсутності сторони.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи 
У наданому відзиві позивач просив касаційну скаргу залишити без задоволення.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки. 
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 березня 1999 року ОСОБА_1 була власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з листом Департаменту земельних ресурсів КМДА від 26 квітня 2013 року на ім`я ОСОБА_1 земельна ділянка на АДРЕСА_1 згідно з даними автоматизованої системи зареєстрована за ОСОБА_7 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на підставі технічного звіту про встановлення зовнішніх меж землекористування (код земельної ділянки 63:369:014, площа 1000, 75 кв. м); документи, що посвідчують право власності чи користування (оренди) на зазначену земельну ділянку станом на 31 грудня 2012 року в Департаменті земельних ресурсів не були зареєстровані, кадастровий номер не присвоювався.
30 квітня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ващенко В. В., за реєстровим № 761, посвідчено довіреність від 30 квітня 2013 року, згідно з якою ОСОБА_1 уповноважувала ОСОБА_4 представляти її інтереси в будь-яких органах при вирішенні будь-яких питань, що стосуватимуться її як власника житлового будинку АДРЕСА_1 ; після отримання та оформлення всіх необхідних документів - розпоряджатися (продавати тощо) за ціну та на умовах на його власний розсуд. Зазначена довіреність видана строком на три роки і дійсна до 30 квітня 2016 року з правом передоручення повноважень третім особам.
30 квітня 2013 року укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, згідно з яким ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_4 на підставі довіреності від 30 квітня 2013 року, за реєстровим № 761, продала, а покупець ОСОБА_3 придбала житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Коноваловою Е. А. 30 квітня 2013 року, за реєстровим № 1792; в договорі зазначено, що продаж вчиняється за 447 608, 00 грн.
Згідно з довідкою форми № 3, датованою 30 квітня 2013 року, що міститься в матеріалах, на підставі яких нотаріально посвідчено зазначений договір, зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 , зазначено одна особа - ОСОБА_1 з 27 серпня 1967 року.
22 грудня 2014 року укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, згідно з яким ОСОБА_3 , від імені якої діяв ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Штогріною Н. Л. 10 грудня 2014 року, за реєстровим № 1903, продала, а покупець ОСОБА_5 придбав житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Кударенко В. М. 22 грудня 2014 року, за реєстровим № 3410. Згідно з договором продаж вчинено за 405 324, 00 грн.
Як зазначено у пункті 1 зазначеного договору, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 має загальну площу 48, 2 кв. м, житлову площу 38, 2 кв. м, позначений на поверховому плані літ. «А», а також на земельній ділянці розташовані сараї літ. «Б», «В», вбиральня літ. «Г», душ літ. «З».
Згідно з довідкою форми № 3 від 21 грудня 2014 року, що міститься в матеріалах, на підставі яких нотаріально посвідчено зазначений договір, зареєстровані особи за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні.
Згідно з актом судово-медичного дослідження від 14 грудня 2012 року № 1964/Е ОСОБА_1 з 12 липня 2012 року до 31 липня 2012 року перебувала на лікуванні у відділенні політравми Київської міської лікарні швидкої медичної допомоги; дані медичної документації свідчать про те, що при надходженні до стаціонару 12 липня 2012 року у ОСОБА_1 виявлені тілесні ушкодження, у тому числі, відкрита черепно-мозкова травма (відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя), закрита травма тазу (відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я) та інші.
Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 18 серпня 2016 року № 604 до 30 квітня 2013 року, станом на 30 квітня 2013 року (дата підписання довіреності на ім`я ОСОБА_4 ) та станом на 01 травня 2013 року (дата підписання розписки на ім`я ОСОБА_4 про отримання грошових коштів у розмірі 60 000, 00 дол. США) ОСОБА_1 страждала «на органічне ураження головного мозку поєднаного (інтоксикаційного, атрофічного, травматичного) ґенезису з вираженим психоорганічним синдромом (F 07.9 - згідно з Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду); до 30 квітня 2013 року, станом на 30 квітня 2013 року та станом на 01 травня 2013 року ОСОБА_1 страждала на органічне ураження головного мозку поєднаного (інтоксикаційного, атрофічного, травматичного) ґенезису з вираженим психоорганічним синдромом; у момент підписання довіреності 30 квітня 2013 року та станом на день підписання розписки 01 травня 2013 року ОСОБА_1 за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними».
За клопотанням позивача ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 червня 2018 року у справі призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу.
Згідно з висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 06 грудня 2018 року № 23 ОСОБА_1 на момент складання довіреності 30 квітня 2013 року страждала «на органічне ураження головного мозку поєднаного (інтоксикаційного, атрофічного, травматичного) ґенезису з вираженим психоорганічним синдромом. На момент складання довіреності 30 квітня 2013 року за своїм психічним станом ОСОБА_1 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними».
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Згідно із пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Отже, односторонній правочин є дією однієї сторони, яка створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом.
Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
За вимогами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на підставі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому необхідно давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, необхідно довести абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1531цс16 та у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження 
№ 61-5896св18).
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.
Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до правової позиції, сформульованої Верховним Судом України у постанові суду від 12 лютого 2014 року у справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду необхідно виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником, суду необхідно з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.
Отже, наведені норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.
Суди попередніх інстанцій правильно надали оцінку актові судово-медичного дослідження від 14 грудня 2012 року № 1964/Е, висновку судово-психіатричної експертизи від 18 серпня 2016 року № 604, висновку повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 06 грудня 2018 року № 23, а також іншим доказам, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання оспорюваної довіреності, виданої ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 , недійсною, оскільки позивач довела свої вимоги, що було її процесуальним обов`язком.
При цьому, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі, у тому числі й висновки судово-психіатричних експертиз, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення оспорюваної довіреності в момент, коли ОСОБА_1 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що згідно із частиною першою статті 225 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.
Сумнівів у правильності експертного висновку не встановлено, відповідач не довів, що висновки є недостатньо обґрунтованими чи суперечать іншим матеріалам справи, чи були допущені істотні порушення норм процесуального права, які регламентують призначення і проведення експертизи. 
Доводи касаційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про проведення повторної експертизи, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки за клопотанням заявника апеляційним судом було призначено повторну експертизу, висновки якої співпадали із висновками первісної експертизи. Зазначені висновки узгоджуються між собою і доводять, що на момент складання довіреності 30 квітня 2013 року за своїм психічним станом ОСОБА_1 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Узагальнюючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову, оскільки надані позивачем докази підтверджують факт об`єктивної неспроможності ОСОБА_1 у момент підписання довіреності розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Наведене дає підстави для висновку, що спірне майно вибуло з володіння власника поза її дійсною волею.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на усі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так й у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів.
Касаційна скарга не містить доводів про незаконність рішень судів у частині вирішення позову про витребування майна та визнання на нього права власності, з огляду на що рішення у наведених частинах не переглядалися.
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України 
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ визначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        Г. І. Усик

В. В. Яремко