ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 601/3/21	Головуючий у 1-й інстанції Коротич І.А. 	
Провадження № 22-ц/817/331/21 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Дикун С. І., Храпак Н. М., 
з участю секретаря - Боднар Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 601/3/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 січня 2021 року, ухваленого суддею Коротич І.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Наталія Петрівна про визнання недійсним договору дарування житлової квартири та скасування державної реєстрації -

В С Т А Н О В И В:
       у січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування, укладеного 16 травня 2018 року її покійним батьком ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 в наслідок помилки.
       Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 січня 2021 року в задоволені заяви представника позивачки ОСОБА_1 — адвоката Булави Мар`яни Андріївни про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме — на житлову квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 , згідно договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н.П. 16.05.2018 року на Р№ 804 — відмовлено.
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат БулаваМ.А. просить скасувати ухвалу Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 січня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житлову квартиру, що знаходиться за адресою: квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 згідно договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н.П. 16.05.2018 року за Р№ 804 та заборонити вчиняти будь-які дії щодо вказаної житлової квартири.
       В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 адвокат Булава М.А. зазначила, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до позбавлення позивача квартири, відчуження майна новим власником, а також існує загроза щодо її перепланування, що ускладнить виконання рішення суду та унеможливить ефективний захист прав заявника шляхом скасування договору дарування.
       Як стало відомо позивачу, відповідач після її звернення у Кременецький районний суд почала активно шукати покупця на дане нерухоме майно.
       Обраний вид забезпечення позову у вигляді арешту та заборони вчиняти будь-які дії щодо даного нерухомого майна не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки квартира фактично перебуватиме у її володінні і не позбавляє права на володіння і користування цим майном.
       Відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Булави М.А. до суду апеляційної інстанції не поступало.
       01.03.2021 року на електрону адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Булава М.А. надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та представника. Апеляційну скаргу підтримують у повному обсязі.
       Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи. Клопотань від учасників процесу про відкладення розгляду справи не поступило.
       У судове засідання ОСОБА_2 не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи. Клопотань чи заяв про відкладення розгляду справи не подавала, а тому у відповідності до вимог ст. 372 ч.2 ЦПК України, колегія суддів ухвалила справу слухати у її відсутності.
       Розглянувши справу в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
        Постановляючи ухвалу про відмову у задоволені заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не надала до суду достатніх доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнювати чи зробити неможливим виконання рішення суду. Вимоги позивачки в частині забезпечення позову ґрунтуються лише на особистому переконанні та припущеннях.
       З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів.
       Судом встановлено, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був власником квартири АДРЕСА_1 .
       16 травня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 вище згадану квартиру.
       Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.06.2019 року ОСОБА_2 є власником спірної квартири.
       Постановою Тернопільського апеляційного суду від 22 липня 2020 року скасовано рішення Кременецького районного суду від 28 квітня 2020 року, яким було визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та відмовлено в позові.
       Звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, заявниця вказувала на те, що їй стало відомо про намір відповідачки щодо продажу квартири іншим особам, що унеможливить в подальшому виконання рішення суду.
       Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
       Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
       Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). 
       У відповідності ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується зокрема: накладанням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюаваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
       Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії тощо. 
       Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. 
       Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; належність майна відповідачу на праві власності. 
       Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову.
        Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер. 
       Водночас при розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову. Зазначені обставини є підставою позову та підлягають установленню та доведенню під час розгляду справи по суті. 
       Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. 
       Враховуючи, що ст. 150 ЦПК України є дискреційною, суд, відмовляючи у застосуванні заходів забезпечення позову, приймає до уваги наявність обставин, які виключають можливість їх застосування.
        ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження тверджень щодо можливості відчуження спірної квартири відповідачкою, які б призвели до можливого істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку не забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру. 
       Також безпідставними є посилання апелянта на можливість відповідачкою перепланування даної квартири, оскільки відсутні докази на їх підтвердження.
       Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки зі змісту заяви та матеріалів справи не вбачається, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення. 
       Доводи апеляційної скарги грунтуються лише на припущеннях апелянта.
       Оскільки заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених процесуальним законом підстав для задоволення заяви.
       Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України — суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
       Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлена у справі ухвала є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
        ОСОБА_1 є інвалідом другої групи загального захворювання, а тому у відповідності до вимог ст.141 ч.6 ЦПК України звільнена від сплати судового збору при подачі апеляційної скарги.
               Керуючись ст. . 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, 

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Булава М.А. - залишити без задоволення.
       Ухвалу Кременецького районного суду Тернопільської області від 12 січня 2021 року — залишити без зміни.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 03 березня 2021 року.

Головуюча                                                                        Т.С. Парандюк

Судді:                                                                        С.І. Дикун

                                                                               Н.М. Храпак