КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                    
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                     У К Р А Ї Н И
 
26 жовтня 2020 року                                                                                                                           м. Київ
 
Суддя Київського апеляційного суду                                     Васильєва М.А., 
за участю: 
секретаря судового засідання                                                         Яцевич Н.А.
захисника                                                                                                      Гавчака І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу представника Київської митниці Держмитслужби Захарова А.О. на постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 28 серпня 2020 року, якою 
ОСОБА_1 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , який працює далекобійником в компанії «Брайт» США, м. Чікаго, проживає за адресою: АДРЕСА_1 
визнаний винуватим у вчиненні порушення митних правил, передбачених ст. 471 МК України, та підданий адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 1700 грн., повернуто ОСОБА_1 валютні кошти в сумі 1906 доларів США, стягнуто судовий збір, в дохід держави, в сумі 420, 40 грн.,
В С Т А Н О В И Л А:
Постановою суду ОСОБА_1 визнаний винуватим в тому, що 24 липня 2020 року о 15 годині під час проходження митного контролю в зоні митного контролю залу «Приліт» терміналу «D» ДП МА «Бориспіль» громадянин України ОСОБА_1 , який прилетів до України з США через Нідерланди, м. Амстердам, рейсом № 1387 літаком а/к «K.L.». своїми діями обрав канал, позначений символами зеленого кольору - «зелений коридор», тим самим, відповідно до ч. 5 ст. 366 МК України заявив про те, що переміщувані ним через митний кордон України товари не піддягають письмовому декларуванню.
На підставі п. 4 ст. 336 та ст. 342 Митного Кодексу України громадянину було задано запитання щодо наявності готівкових коштів,  на що пасажир відповів, що має 10000 доларів США. Після цього пасажиру було запропоновано пред`явити всю готівку. В службовому приміщенні митниці (зоні митного контролю) пасажиром було видано готівку в розмірі 13469 доларів США, що знаходилися у гаманці, що лежав у одному з відділень сумочки пасажира (ручна поклажа).
Зазначена готівка переміщувалась без ознак приховування. Зі слів громадянина України ОСОБА_1 , вищевказана валюта належить йому особисто.
Пасажир обрав проходження митного контролю «зеленим коридором», де передбачено наявність у громадян готівки у сумі, що не перевищує в еквіваленті 9999 євро.
З виявленої суми пасажиру було пропущено 11563 доларів США (еквівалент 9999 євро станом на 24 липня 2020 року). За протоколом про порушення митних правил вилучено 1906 доларів США.
На момент проходження митного контролю належним чином оформленої митної декларації пасажир не надав, до моменту перетину ним «зеленої лінії» для отримання довідкової інформації в інформаційній зоні та роз`яснення митних правил та порядку використання двоканальної системи до інспектора митниці не звертався.
 
Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, представник Київської митниці Держмитслужби Захаров А.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову в повному обсязі, постановити нову постанову, якою громадянина ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні порушення митних правил за ознак ст. 471 Митного кодексу України, застосувати до останнього стягнення у виді  штрафу в розмірі 1700 (тисяча сімсот) гривень та конфіскації товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил - грошових коштів у сумі 1906 доларів США.
В апеляційній скарзі представник митного органу посилається на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що звільнення громадянина - порушника від конфіскації безпосередніх предметів правопорушення можливе лише в тому випадку, якщо конфіскація буде для конкретного порушника (або іншої особи - власника грошових коштів) - індивідуальним і надмірним тягарем.
Апелянт акцентує увагу на тому, що, якщо власником безпосереднього предмета правопорушення (грошових коштів) є не порушник, а інша особа, то відповідно висновок щодо «індивідуального і надмірного» тягаря слід робити не стосовно порушника митних правил, а щодо фактичного власника, адже саме він позбавляється права власності.
Представник митного органу зазначив про те, що суд першої інстанції в оскаржуваній постанові встановлює рівень майнового становища правопорушника, не оцінює його щорічний прибуток, джерело доходів, рівень витрат, не зазначає факт наявності на утриманні                 ОСОБА_3 малолітніх дітей, не бере до уваги те, що ОСОБА_4 не позбавлений можливості продовжувати отримувати прибуток в результаті систематичної трудової діяльності, що вказує на передчасність висновків суду щодо «індивідуального надмірного тягара», в результаті конфіскації предметів правопорушення.
Апелянт зауважує на тому, що співвідношення суми коштів, які були вилучені у порушника, до загальної суми переміщуваних коштів складає майже як один до шести, а митним органом було пропущено через митний кордон України 11563 доларів США.
Окрім того, в якості обґрунтування оскаржуваної постанови суд зазначив, що шкоду, яку ОСОБА_3 потенційно міг завдати державі була незначною, вважаючи вказане одною з підстав для незастосування конфіскації предмету правопорушення, і з такою позицією суду погодитись неможливо, так як обов`язок кожного громадянина (резидента нерезидента в незалежності від громадянства) дотримуватись національного законодавства України встановлений нормами Конституції та не скасовує (змінюється) в залежності від можливості спричинення громадянином майнової шкоди державі або без неї, а також не залежить від вартісного показника порушення (в даному випадку - розміру/суми предмета правопорушення). Окрім того суд взагалі не визначив розмір та характер нанесеної шкоди, зазначивши лише, що вона була незначною.
Також, суд не вказав, чи мав правопорушник можливість відвернути шкідливі наслідки правопорушення, добровільно відшкодувати збитки або усунути заподіяну шкоду, навіть незначну.
 
26 жовтня 2020 року представник митного органу, належним чином повідомлений про день, час та місце провадження апеляційного розгляду  (ас. 100), до апеляційного суду не з`явився, про причину неявки суд апеляційної інстанції не повідомив.
Також ОСОБА_1 в установленому законом порядку повідомлений про апеляційний розгляд, до суду не з`явився.
З огляду на те, що учасники повідомлені належним чином, будь-яких заяв та клопотань не подавали, суд доходить висновку про розгляд справи на підставі наявних матеріалів.
 
Заслухавши доповідь судді, позицію захисника Гавчака І.О., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги митного органу, зазначив про те, що суду першої інстанції дійшов правильного висновку, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.
 
Так, відповідно до вимог апеляційної скарги, представником митного органу не оспорюються фактичні обставини вчиненого ОСОБА_1 правопорушення за обставин, встановлених судом. Вказані обставини також не оспорюються захисником Гавчаком І.О. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 294 КУпАП, судом апеляційної інстанції фактичні обставини справи перевірці не підлягають.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги щодо неправильного застосування до ОСОБА_1 вимог закону при накладенні стягнення за вчинене правопорушення, то доходжу такого висновку.  
 
Санкція ст. 471 Митного кодексу України, за якою притягнуто ОСОБА_1 до відповідальності, дійсно передбачає стягнення у виді штрафу та  конфіскації товарів, які є  безпосередніми предметами правопорушення, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, про що суддя зазначив в оскаржуваній постанові. 
Однак, суд  не застосував такий вид стягнення, як конфіскація товарів, які є  безпосередніми предметами правопорушення, обґрунтувавши свій висновок посиланням на практику Європейського суду з прав людини та правильно зазначив, що застосування додаткового виду стягнення у виді конфіскації покладе на нього «індивідуальний надмірний тягар».
 
За змістом ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують відповідальність.
Для вирішення питання про конфіскацію певного предмета правопорушення мають значення, зокрема: характеристика безпосереднього предмету правопорушення (чи загалом можливе його законне переміщення через митний кордон України, у тому числі, чи підлягають сплаті митні платежі, інші податки, у зв`язку з переміщенням предмета правопорушення через митний кордон); джерело походження безпосереднього предмета правопорушення; причини, які призвели до порушення порядку проходження митного контролю в зонах спрощеного митного контролю; мета переміщення порушником предмета через митний кордон України; наявність завданої державі шкоди; вартість безпосереднього предмета правопорушення; майновий стан порушника.
Суд першої інстанції в повній мірі врахував обставини справи, характер скоєного, особу правопорушника, відсутність обтяжуючих обставин, та дійшов правильного та вмотивованого висновку, що на правопорушника може бути накладено стягнення у вигляді адміністративного штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, без конфіскації вилученої валюти.
 
Вирішуючи питання доцільності накладення додаткового адміністративного стягнення у виді конфіскації грошових коштів, суд першої інстанції  виходив з того, що конфіскація є втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном і підпадає під сферу дії пункту другого статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який дозволяє договірним державам здійснювати контроль за користуванням майном для забезпечення виплати штрафних санкцій. 
При цьому суд послався на те, що у цій справі порушення митних правил ОСОБА_1 полягало лише у тому, що грошові кошти не було письмово задекларовано і жодних інших негативних наслідків порушення не настало - державі не завдано майнової шкоди, збитків у вигляді несплати митних платежів тощо. 
Також, всупереч доводам апеляційної скарги,  суд зазначив, що сума вилучених у ОСОБА_1 готівкових коштів є для нього значною, отримана ним за виконану роботу, про що надані підтверджуючі документи. Останній надав суду документи, як на підтвердження джерела походження готівкових коштів, так і документи, з яких вбачається, для чого він ці кошти переміщував. Суд також враховував наявність у нього трьох неповнолітніх дітей на утриманні (ас. 30-57).
Прийнявши до уваги усі вищевказані обставини даної справи, керуючись принципом верховенства права та враховуючи практику Європейського Суду з прав людини (рішення від 11 липня 2019 року у справі «Садоча проти України»), місцевий  суд дійшов висновку, що застосування додаткового адміністративного стягнення у виді конфіскації предметів порушення митних правил в даному випадку буде порушенням положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, тому що є непропорційним та становитиме «індивідуальний і надмірний тягар» для   ОСОБА_1 .  
 З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що перевиховання порушника в дусі додержання законів України, а також запобігання вчиненню нових правопорушень для досягнення бажаного стримуючого та карального ефекту на ОСОБА_1 достатньо накласти стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн.
 
Доводи представника Київської митниці Держмитслужби Захарова А.О. про те, що суд у рішенні, яке наразі оскаржується, не навів аргументів щодо застосування в даному конкретному випадку саме рішення Європейського суду з прав людини «Садоча проти України», не провів співставлення даного випадку з обставинами, які викладені у вказаному рішенні, з обставинами справи про порушення митних правил щодо ОСОБА_1 , є необґрунтованим.
 
Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 11 липня 2019 року у справі «Садоча проти України», Суд зауважив, що держави дійсно мають законний інтерес, а також обов`язок вживати заходів для виявлення та контролю за переміщенням готівки через кордони, оскільки великі суми можуть використовуватися для відмивання грошей, незаконного обігу наркотиків, фінансування тероризму або організованої злочинності, ухилення від сплати податків або здійснення інших серйозних фінансових правопорушень.
Загальна вимога щодо декларування, яка застосовується до будь-якої фізичної особи, що перетинає державний кордон, перешкоджає неконтрольованому ввезенню готівкових коштів до країни чи їх вивезенню з країни, а заходи з конфіскації, що є наслідком недекларування готівки митному органу, є частиною загальної схеми регулювання, призначеної для боротьби з цими правопорушеннями. Тому ЄСПЛ постановив, що захід з конфіскації відповідав загальним інтересам суспільства.
Разом з тим, Суд звернув увагу на те, що дії заявника щодо вивезення іноземної валюти з України не були незаконними за українським законодавством, оскільки дозволялося вивозити іноземну валюту, і сума, яка могла бути законно переміщена через митний кордон, не була обмежена, якщо вона була задекларованою. І це відрізняло цю справу від інших, де конфіскація застосовувався або до товарів, імпорт яких було заборонено, або до транспортних засобів, що використовуються для перевезення контрабанди. Також Суд  врахував те, що заявник пояснив законність походження грошей, але національні органи влади не розглядали це питання, оскільки вони, очевидно, вважали це нерелевантним, принаймні для застосування конфіскації. Оскільки національний суд не здійснив оцінки законності походження грошей, а Уряд не висловив сумнівів щодо дійсності договору позики, ЄСПЛ також не став піддавати сумнівам законність походження конфіскованих грошей. На цій підставі Суд також відмежував цю справу від інших, коли конфіскація стосувалася активів, які були доходами від кримінального правопорушення, вони були визнані незаконно набутими або призначалися для використання в незаконній діяльності.
Окремо Суд оцінив поведінку заявника, зауваживши, що немає жодних ознак того, що він навмисно прагнув обійти митні правила, та нагадав: щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення, а санкція - тяжкості правопорушення, для покарання за який вона призначається (у цій справі - невиконання вимоги щодо декларування).
Суд визнав, що конфіскована сума була значною для заявника. Проте, немає жодних доказів того, що той міг би завдати будь-якої серйозної шкоди державі: він не ухилявся від сплати митних зборів або будь-яких інших зборів і не завдав будь-яку іншу майнову шкоду державі. 
Таким чином, ЄСПЛ вирішив, що такий захід як конфіскація не був призначений як відшкодування майнової шкоди, оскільки держава не зазнала жодних збитків внаслідок недекларування грошових коштів заявником. Але цей захід був стримуючим і каральним заходом за своїм фактичним призначенням.
Суд не переконали доводи Уряду, що оцінка пропорційності була включена до рішень національних органів влади. Складається враження, що міркування щодо законного походження грошей, неумисного характеру дій заявника або відсутності ознак будь-яких інших порушень митних правил, незважаючи на те, що адвокат заявника порушував ці питання під час провадження, не мали жодного значення під час ухвалення рішення.
За цих обставин конфіскація всієї незадекларованої суми грошей наклала на заявника індивідуальний та надмірний тягар і була непропорційною до вчиненого правопорушення, отже, було порушено статтю 1 Протоколу №1 до Конвенції.
 
У справі про порушення митних правил щодо  ОСОБА_1 встановлено, що протиправною поведінкою останнього  був саме факт недекларування готівки у відповідному обсязі під час перетину кордону. При цьому ввезення іноземної валюти в Україну не є незаконним за діючим законодавством, оскільки дозволяється ввезення іноземної валюти, але сума, яка може бути законно переміщена через митний кордон, не є обмеженою, якщо вона декларується. 
Окрім того,  висновок суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_1 від адміністративного стягнення у виді конфіскації безпосереднього предмета правопорушення ґрунтується на  сукупності умов, а саме: правопорушник здійснив правопорушення з необережності, без приховування предмета, порушив правила проходження через «зелений коридор»; перемістив предмет (грошові кошти) для використання в інтересах сім`ї, і цей предмет має законне походження, оскільки інше наявними у справі доказами не підтверджено, як і не надано доказів на спростування вказаних обставин і представником митниці. 
Також апеляційний суд враховує, що загалом грошові кошти можуть бути законно переміщений через митний кордон України за умови письмового декларування; предмет правопорушення не підлягає обкладенню митними платежами чи іншими податками та зборами; порушення митних правил полягає лише в тому, що предмет не було письмово задекларовано порушником, і жодних інших негативних наслідків порушення, а саме,  завдання державі майнової шкоди, збитків у вигляді не сплати митних платежів, не настало.
З огляду на обставини, встановлені під час розгляду справи, враховуючи особу винного, природу походження та мету використання грошових коштів, майновий стан правопорушника, суд першої інстанції дійшов  обґрунтованого висновку про те, що застосування конфіскації, предметів порушення митних правил, в даному випадку є порушенням положень ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції, тобто, є не пропорційним, оскільки покладає на ОСОБА_1 «індивідуальний надмірний тягар».
Таким чином судом першої інстанції правильно застосовано щодо ОСОБА_1 , стягнення лише у виді штрафу без застосування додаткового стягнення у виді конфіскації товарів, які є безпосередніми предметами правопорушення.
                
За таких обставин, постанова судді є законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим  відсутні підстави для її скасування, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову судді - без змін.
 
                 Керуючись ст. 529 МК України, ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду, - 
П О С Т А Н О В И Л А :
Постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 28 серпня 2020 року щодо ОСОБА_1 за ст. 471 МК України - залишити без змін, апеляційну скаргу представника Київської митниці Держмитслужби Захарова А.О. - без задоволення.
 
Постанова оскарженню не підлягає.

                   Суддя 
Київського апеляційного суду                                                                                    М.А. Васильєва