ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" лютого 2021 р.                           Справа № 910/8072/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Попікової О.В.
суддів:            Євсікова О.О. 
          Ходаківської І.П. 
 
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ранфорт ЛТД"
на рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2020 (повний текст складено 23.11.2020)
у справі №910/8072/20 (суддя Смирнова Ю.М.)
за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю "Ранфорт ЛТД"
до          1) Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк";
           2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова оферта";
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб
про          визнання договору недійсним, -

за участю секретаря судового засідання: Руденко Н.С.,
в судовому засіданні взяли участь представники:
- позивача Бондар О.О. ліквідатор;
- відповідача-1 повідомлений, але не з`явився; 
- відповідача-2 повідомлений, але не з`явився;
- третьої особи повідомлений, але не з`явився;

Короткий зміст і підстави позовних вимог.
У червні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ранфорт ЛТД»  (далі - ТОВ «Ранфорт ЛТД») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова оферта» (далі - ТОВ «Фінансова оферта»), в якій просить визнати недійсним укладений між відповідачами договір №2138/К/1 від 31.01.2020 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. 31.01.2020 за №111. 
В обґрунтування заявлених вимог ТОВ «Ранфорт ЛТД» посилається на статті 15, 16, 203, 215, 228, 236 ЦК України; зазначає, що на підставі оскаржуваного правочину (який укладено за результатами відкритих торгів (аукціону) з продажу активів АТ «Дельта Банк» на підставі рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2670 від 21.10.2019) ТОВ «Фінансова оферта» отримало, зокрема, право вимоги до ТОВ «Ранфорт ЛТД» щодо сплати грошових коштів у сумі 11  000,00 грн за договором про обслуговування рахунку в цінних паперах №0740/13 від 18.10.2013. Однак, за твердженням ТОВ «Ранфорт ЛТД», у справі №910/20030/16 господарський суд встановив відсутність зобов`язань ТОВ «Ранфорт ЛТД» перед ПАТ «Дельта Банк» за вказаним договором про обслуговування рахунку в цінних паперах, а відтак, на підставі оскаржуваного правочину ПАТ «Дельта Банк» відступив на користь ТОВ «Фінансова оферта» майно, яке йому не належало, що суперечить вимогам статті 658 ЦК України. При цьому, ТОВ «Ранфорт ЛТД» зазначає, що купівля-продаж (відступлення) прав вимоги за результатами торгів (аукціону), що проводився за рішенням   Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2670 від 21.10.2019, міг бути лише пул активів №debtx_8908 єдиним лотом і виключення з такого лоту будь-якого окремого активу умовами торгів не допускалося, незалежно від характеристик окремих складових цього пулу та стану прав продавця на них.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.10.2020 у задоволенні позову відмовлено повністю. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарський суд першої інстанції вказав, що ТОВ «Ранфорт ЛТД» належними та допустимими доказами в розумінні статей 76, 77 ГПК України не доведено, що його права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись із прийнятим рішенням, ТОВ «Ранфорт ЛТД» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2020 у цій справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги ТОВ «Ранфорт ЛТД» посилається на порушення господарським судом першої інстанції норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права; вважає, що висновки оскаржуваного рішення не відповідають обставинам справи, а визнані судом обставини не доведені.
Зокрема ТОВ «Ранфорт ЛТД» вважає, що господарський суд першої інстанції лише формально посилається на висновки Верховного Суду щодо застосування норм права (щодо порушення охоронюваного законом інтересу), які не розкривають конкретних аспектів спірних правовідносин у цій справі; не надав належної оцінки всім та кожному аргументам і доказам позивача та інших учасників справи, що є суттєвими для прийняття обґрунтованого рішення.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно із витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.01.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Попікова О.В., судді: Євсіков О.О., Ходаківська І.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.01.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Ранфорт ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2020 у справі №910/8072/20. Розгляд справи призначено на 01.02.2021.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 розгляд справи відкладено на 22.02.2021.
Позиції учасників справи.
Присутній у судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення скасувати.
Представники відповідачів та третьої особи не скористалися своїм правом бути присутніми у судовому засіданні, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 
Оскільки явка сторін у судове засідання не визнавалася обов`язковою, розгляд справи вже відкладався, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідачів та третьої особи. 
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції. 
31.01.2020 ПАт «Дельта Банк» (банк) та ТОВ «Фінансова оферта» (новий кредитор)  уклали договір про відступлення права вимоги №2138/К/1 (далі - Договір), згідно з п. 1 якого за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників, заставодавців (іпотекодавців), поручителів, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, юридичних осіб, зазначених у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - боржники, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), договорами поруки, договорами іпотеки (іпотечними договорами), договорами застави, договорами, контрактами, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у додатку №1 до цього договору, надалі за текстом - основні договори, надалі за текстом - права вимоги. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.
За цим договором новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у додатку №1 до цього договору, право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених основними договорами, право сплати сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України (індекс інфляції, 3% річних), право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за основними договорами, право вимагати застосуванню наслідків реституції при недійсності правочинів, право отримання коштів від реалізації заставного та іншого майна боржників, вимоги, які випливають з розірвання та/або визнання недійсними договорів із боржниками, права, що випливають із судових справ, у тому числі справ про банкрутство боржників, виконавчих проваджень щодо боржників, в тому числі щодо майна боржників, яке не було реалізоване на торгах та підлягатиме передачі стягувачу в погашення боргу після укладення цього Договору, права вимоги за мировими угодами із боржниками, договорами з арбітражними керуючими боржників, охоронними організаціями, права участі в комітеті кредиторів боржників тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у Додатку №1 до цього Договору. Права кредитора за Основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надане банку відповідно до умов основних договорів (п. 2 Договору).   
Умовами п. 3 Договору встановлено, що новий кредитор зобов`язаний повідомити боржників про відступлення прав вимоги за основними договорами протягом 5 календарних днів з моменту набрання чинності цим договором (щодо відступлених прав вимоги за договорами іпотеки (іпотечними договорами) та кредитними договорами, які забезпечені іпотекою) або протягом 5 календарних днів з моменту набрання чинності цим договором (щодо відступлених прав вимоги за кредитними договорами, які не забезпечені іпотекою, та договорами забезпечення виконання зобов`язань (крім іпотечних договорів) за такими кредитними договорами) у порядку, передбаченому чинним законодавством або відповідним основним договором. Банк повідомляє про укладення цього Договору шляхом розміщення відповідного інформаційного повідомлення на веб-сайті банку із дотриманням вимог законодавства України з питань захисту інформації, яка містить банківську таємницю та захисту персональних даних. 
У відповідності з п. 4 Договору, права вимоги, що відступаються за цим договором, є складовою частиною пулу активів, що є предметом відкритих торгів (аукціону), результати якого оформлені протоколом електронних торгів №debtx_8908 від 03.01.2020, переможцем яких визнаний новий кредитор. Загальна сума, яка підлягає сплаті новим кредитором за лотом, як переможцем зазначених відкритих торгів (аукціону), АТ «Дельта Банк», складає 108  321  419,25 грн (не оподатковується ПДВ). Сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основним договором, відповідно до цього договору, новий кредитор сплатив банку грошові кошти у розмірі 104  998  093,71 грн. 
У Додатку 1 до Договору в таблиці під порядковим номером 59 та Додатку №2 до Договору в таблиці під порядковим номером 28 міститься інформація про відступлення права вимоги до ТОВ «Ранфорт ЛТД» щодо сплати заборгованості за прострочену комісійну винагороду за надані депозитарні послуги за Договором №0740/13 від 18.10.2013 у розмірі 11  000,00 грн.
ТОВ «Ранфорт ЛТД» зазначає, що свого часу, як клієнт ПАТ «Дельта Банк», було стороною за Договором про обслуговування рахунку в цінних паперах №0740/13 від 08.10.2013, укладеним з ПАТ «Дельта Банк», проте, у зв`язку з банкрутством ПАТ «Дельта Банк», відкликанням у нього Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку відповідної ліцензії на здійснення діяльності зберігача цінних паперів та, відповідно, припиненням надання ПАТ «Дельта Банк» депозитарних послуг дію Договору про обслуговування рахунку в цінних паперах №0740/13 від 08.10.2013 припинено.
ТОВ «Ранфорт ЛТД» вказує, що рішенням Господарського суду міста Києва від 08.02.2017 у справі №910/20030/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2017, відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «Ранфорт Лтд» про стягнення заборгованості у розмірі 11  000,00 грн з оплати наданих послуг за договором про обслуговування рахунку в цінних паперах №0740/13 від 18.10.2013.
По переконанню ТОВ «Ранфорт ЛТД» саме ця сума зазначена у п. 28 Додатку №2 до оскаржуваного за цим позовом правочину.
ТОВ «Ранфорт ЛТД» стверджує, що рішенням у справі №910/20030/16 Господарський суд міста Києва встановив відсутність зобов`язань ТОВ «Ранфорт ЛТД» перед ПАТ «Дельта Банк» за первісним договором, а тому у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб були відсутні правові підстави для включення прав вимоги до ТОВ «Ранфорт ЛТД» в сумі 11  000,00 грн за договором про обслуговування рахунку в цінних паперах №0740/13 від 08.10.2013 до пулу активів №debtx_8908, що стали предметом відкритих торгів (аукціону), проведеного ТОВ «Дебтекс Україна» 04.12.2019, за результатами яких було укладено спірний договір.
Таким чином, на думку ТОВ «Ранфорт ЛТД» у ПАТ «Дельта Банк» (як сторони оскаржуваного правочину) були відсутні будь-які правові підстави для відступлення прав вимоги до ТОВ «Ранфорт ЛТД» за Договором про обслуговування рахунку в цінних паперах №0740/13 від 08.10.2013, а тому ТОВ «Ранфорт ЛТД» звернулось з позовною заявою у справі, що розглядається, та просить визнати спірний договір недійсним.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Статтею 16 ЦК України  передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 15 ЦК України  встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати  своє право  повністю або частково.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного  законом  інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного  законом  інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована  на відновлення порушеного права  суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 14.06.2019 у справі №910/6642/18 вказала таке.
Відповідно до ч. 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Отже, підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення, невизнання або оспорення прав чи законних інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або законних інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.
Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі №914/1128/16.
Вирішуючи спір по суті, господарський суд має встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом  інтересу, для захисту якого звернувся позивач, тобто, встановити чи є особа, за позовом якої порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії) від зобов`язаних осіб. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом  інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення прав і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний  законом  інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі №916/3156/17.
Відповідно до частини 1  статті 2 ГПК України  завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених  законом  до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених  законом  заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2  статті 4 ГПК України).
Звертаючись з позовом у цій справі ТОВ «Ранфорт ЛТД» просить визнати недійсним укладений між відповідачами (ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова оферта») договір №2138/К/1 від 31.01.2020 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. 31.01.2020 за №111, за умов якого банк відступив новому кредитору (ТОВ «Фінансова оферта») належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до ТОВ «Ранфорт ЛТД» щодо сплати заборгованості за прострочену комісійну винагороду за надані депозитарні послуги за Договором №0740/13 від 18.10.2013 у розмірі 11  000,00 грн.
За змістом  статті 215 ЦК України  вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей  3,  15,  16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірних договорів, а тому потребують захисту.
Отже, за змістом вищенаведених правових норм визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, який не є стороною цього правочину, і у випадку відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.
Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 04.06.2020 у справі №916/1411/19, від 19.02.2020 у справі №916/1408/19, від 09.04.2019 у справі №908/1194/18, від 03.09.2019 у справі №910/14255/18.
Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.
За визначенням статей 509,  510 ЦК України  зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених  статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (частина 1 статті 512 ЦК України).
Частиною 3 статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Умовами Договору №0740/13 від 18.10.2013 та положеннями законодавства не встановлено обмежень щодо можливості заміни кредитора у зобов`язанні, що виникає з вказаного договору.
При цьому, у відповідності з частиною 1 статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 518 ЦК України встановлено, що боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.
Отже, ТОВ «Ранфорт ЛТД» (боржник) не позбавлений права висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора, у разі пред`явлення таких вимог. 
Відтак, враховуючи, що конкретних фактів порушення власних майнових прав та інтересів внаслідок укладення спірного договору ТОВ «Ранфорт ЛТД» не навело, як і не довело, що в результаті визнання такого договору недійсним права позивача буде захищено та відновлено, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що ТОВ «Ранфорт ЛТД» не довело, що спірним договором порушуються його права та інтереси.
Відсутність порушення спірним договором прав та інтересів позивача є самостійною підставою для відмови у позові, а тому апеляційний господарський суд зазначає про відсутність підстав надавати оцінку дійсності спірного договору.
Водночас, апеляційний господарський суд вважає за необхідне зауважити, що, як доцільно відзначив господарський суд першої інстанції, обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням зобов`язань за відповідним договором відступлення права вимоги (в тому числі щодо повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні), то вони не визначаються жодною нормою матеріального права як підстава для визнання недійсним такого правочину.
Апеляційний господарський суд, зважаючи на доводи апеляційної скарги про те, що господарським судом першої інстанції не було надано оцінки кожному доказу, зазначає таке.
Відповідно до  статті 73 ГПК України  доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами 1, 3  статті 74 зазначеного Кодексу  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.        
17.10.2019 набув чинності  Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX, яким було, зокрема внесено зміни до  Господарського процесуального кодексу України  і змінено назву  статті 79 Господарського процесуального кодексу України  з "Достатність доказів" на "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Згідно зі  статтею 79 ГПК України  наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж  протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив із того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до  статті 89 ГПК України  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також  вірогідність  і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених  статтею 86 ГПК України  щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
У пунктах 1 - 3 частини 1  статті 237 ГПК України  передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").
Таким чином, звертаючись з позовом у цій справи ТОВ «Ранфорт ЛТД» первісно мало вказати факти порушення його власних майнових прав та інтересів внаслідок укладення спірного договору та надати на підтвердження таких тверджень відповідні докази, що у цьому випадку відсутнє.
У поданій апеляційній скарзі ТОВ «Ранфорт ЛТД», посилаючись на постанови Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі №910/11511/18 зазначив, що всупереч позиції Верховного Суду у цих справах суд першої інстанції не зазначив в який інший ефективний спосіб позивач може захистити таке право, яке він вважає порушеним.
Зокрема, ТОВ «Ранфорт ЛТД» цитує таку позицію Верховного Суду: суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Однак, наведена позиція не містить вказівки про те, що господарський суд має  обов`язок вказати особі яким саме способом вона може захистити своє право, яке вважає порушеним. Відтак, зазначені посилання апеляційної скарги є довільним тлумаченням ТОВ «Ранфорт ЛТД» висновків Верховного Суду.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно з пунктом 1) частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 276 ГПК України).
Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги у відповідності до статті 129 ГПК України  покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ранфорт ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2020 у справі №910/8072/20  залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2020 у справі №910/8072/20   залишити без змін.
Справу №910/8072/20 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складено 25.02.2021.

Головуючий суддя                                                            О.В. Попікова 

Судді                                                                                О.О. Євсіков

                                                                                І.П. Ходаківська