ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 року	Львів	Справа № 1.380.2019.002167 пров. № СК-857/9336/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                               Гуляка В.В. 
суддів:                                                   Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року (суддя - Крутько О.В., час ухвалення - 11:33 год., місце ухвалення - м.Львів, дата складання повного тексту - 15.07.2019 року), 
в адміністративній справі №1.380.2019.002167 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області, 
про визнання протиправною та скасування вимоги, 

                                                            встановив: 

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ДФС у Львівській області (правонаступником якого є ГУ ДПС у Львівській області), в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2018р. №Ф-1876-58 про визначення суми грошового зобов`язання зі сплати єдиного внеску у розмірі 15819,54 грн.. 
Відповідач позову не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на адміністративний позов, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року відмовлено у задоволенні позову. 
З цим рішенням суду першої інстанції від 11.07.2019 року не погодилась позивач ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду є незаконними і необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, із неповним і необ`єктивним з`ясуванням усіх обставин справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що позивач була зареєстрована як фізична особа-підприємець з 28.11.2000р. і перебувала на податковому обліку в ДПІ Буського районі Львівської області. Протягом 2009-2010 років позивач не здійснювала підприємницьку діяльність, виїхала за кордон, припинила подавати звіти в орган ДПІ. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29.12.2010 року в справі №2а-7998/10/1370  було припинено її підприємницьку діяльність як фізичної особи-підприємця. Тому, з того часу вона не є платником єдиного внеску. Вказує апелянт, що відповідно до статті 49 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» ця постанова суду від 29.12.2010 року мала бути виконана державними органами і до Єдиного державного реєстру мало бути внесено запис про припинення її підприємницької діяльності. Особисто позивач не мала обов`язку вчиняти дії щодо внесення відомостей до Єдиного державного реєстру про припинення її підприємницької діяльності. Вказує апелянт, що оскільки після 2010 року вона не була фізичною особою-підприємцем, не здійснювала підприємницької діяльності і не отримувала жодного доходу, тому вона не була платником ЄСВ згідно Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Вважає апелянт, що наведених норм законодавства і обставин справи суд першої інстанції не врахував і дійшов помилкового висновку про правомірність спірної податкової вимоги від 08.11.2018 року. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 11.07.2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити, з врахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 21.12.2000р. та перебувала на податковому обліку в ДПІ Буського районі Львівської області. Державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності здійснено 29.01.2019р. за судовим рішенням від 29.12.2010 року в справі №2а-7998/10/1370, номер запису 23940100002003180 (а.с. 40-43). 
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29.12.2010 року у справі №2а-7998/10/1370 за позовом ДПІ у Буському районі Львівської області було припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (а.с. 19). 
Також встановлено, що 08.11.2018 року ГУ ДФС у Львівській області відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» сформовано Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1876-58, якою позивачу визначено загальну суму недоїмки з єдиного внеску у розмірі 15819,54 грн. (а.с. 15). 
Позивач ОСОБА_1 не погодилася з нарахуванням їй заборгованості з єдиного внеску, а тому звернулася до суду із цим адміністративним позовом. 

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що в період, за який позивачу нараховано єдиний внесок, позивач була зареєстрована фізичною особою-підприємцем та лише 29.01.2019 припинила підприємницьку діяльність. Відповідач мав всі законні підстави для винесення вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.11.2018 року №Ф-1876-58, а тому оскаржена вимога є обґрунтованою, правомірною і не підлягає скасуванню. 
Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI). 
Так, відповідно до п.2 ч.1 цього Закону, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Згідно ч.1 ст.4, п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464-VI), платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. 
Таким чином, визначення наявності у особи статусу фізичної особи-підприємця має першочергове значення для вирішення питання щодо наявності обов`язку сплати єдиного внеску. 
Відповідно до п.3 ч.1 ст.7 цього Закону, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. 
Також, частиною 1 статті 5 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом. 
Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників. 
Взяття на облік осіб, зазначених: в абзацах другому, третьому, п`ятому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, на яких поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», - здійснюється на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором згідно із Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», не пізніше наступного робочого дня з дня отримання зазначених відомостей (абз.2 ч.1 ст.5 Закону). 
Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб-підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці шостому пункту 1 та пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», - за їхньою заявою після проведення передбачених законодавством перевірок платників, звірення розрахунків та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці восьмому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - за їхньою заявою (абз.7 ч. 1 ст. 5 Закону). 
Згідно ч.2, ч.3 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. 
Колегія суддів також враховує, що відповідно до ч.8 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою. 
З матеріалів справи видно, що під час винесення спірної Вимоги №Ф-1876-58 від 08.11.2018р. про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску, позивач була зареєстрована як фізична особа-підприємець відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань». 
Однак, з матеріалів справи також видно, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29.12.2010 року у справі №2а-7998/10/1370 було задоволено позов ДПІ у Буському районі Львівської області, та припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .. 
При цьому, у резолютивній частині цієї постанови Львівського окружного адміністративного суду від 29.12.2010 року в справі №2а-7998/10/1370 зазначено: копію постанови невідкладно направити сторонам, а після набрання нею законної сили направити Державному реєстратору Буської РДА Львівської області за місцем реєстрації ФОП ОСОБА_1 для внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності ФОП. 
Доказів виконання вказаного судового рішення від 29.12.2010 року в справі №2а-7998/10/1370 матеріали розглядуваної адміністративної справи не містять. 
Також матеріали справи не містять доказів про фактичне здійснення позивачем підприємницької діяльності протягом періоду 2011-2018 років. 
Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця проводиться у разі: прийняття фізичною особою - підприємцем рішення про припинення підприємницької діяльності; смерті фізичної особи - підприємця; постановлення судового рішення про оголошення фізичної особи померлою або визнання безвісно відсутньою; постановлення судового рішення про визнання фізичної особи, яка є підприємцем, недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності; постановлення судового рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. 
Фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. 
Порядок позбавлення такого статусу визначений ст.49 цього Закону, відповідно до якої суд, який постановив рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, у тому числі рішення про визнання фізичної особи-підприємця недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності, в день набрання таким рішенням законної сили направляє його копію державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи-підприємця. 
Дата надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця вноситься державним реєстратором до журналу обліку реєстраційних дій. 
Державний реєстратор зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем заповнити реєстраційну картку на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця у зв`язку з постановленням судового рішення, внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем у зв`язку з постановленням судового рішення та в той же день видати (надіслати поштовим відправленням з описом вкладення) їй повідомлення про внесення такого запису. 
Тобто, законом установлений чіткий механізм дій державних органів та суду у випадку набрання законної сили рішення суду щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, при цьому метою таких дій є внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою. 
Так, в матеріалах справи відсутні докази того, що державним реєстратором судове рішення, а саме постанова Львівського окружного адміністративного суду від 29.12.2010 року у справі №2а-7998/10/1370, якою припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , була виконана. 
Разом з тим, відповідно ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. 
Згідно ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. 
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. 
Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів звертає увагу на те, що за ініціативою податкового органу в судовому порядку було припинено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 .. При цьому, підставою для такого рішення слугувало неподання протягом року до податкового органу передбаченої законодавством податкової звітності (ч.2 ст.46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців»). 
Незважаючи на наявність такого судового рішення, державним реєстратором не було внесено до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем у зв`язку з постановленням судового рішення. 
Також ініціатор припинення підприємницької діяльності - податковий орган - не вжив протягом тривалого періоду будь-яких дій щодо належної реалізації своїх повноважень. 
В той же час, належне виконання судового рішення не призвело б до розглядуваної ситуації, а позивач був би позбавлений статусу суб`єкта господарювання, а відтак - й платника єдиного соціального внеску. 
Подальше невиконання судового рішення призвело до нарахування відповідачем суми боргу з єдиного соціального внеску позивачу, при цьому, в такій ситуації значення вищевказаного рішення суду повністю нівелюється зі сторони відповідних органів, що є неприпустимим. 
Водночас, у позивача виникли обґрунтовані сподівання про те, що податковим органом будуть вжиті всі заходи для виключення запису про нього як фізичної особи-підприємця, зняття його з податкового обліку, тощо, оскільки саме суб`єкт владних повноважень був ініціатором припинення його підприємницької діяльності. 
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що відповідно до п.4.1.4 пп.4.1 ст.4 ПК України, податкове законодавство України ґрунтується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу. 
Оскільки Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного соціального внеску за розглядуваних обставин, а із системного аналізу його норм слідує, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні вказаного Закону позивач за наведених обставин не може вважатися платником єдиного внеску як фізична особа-підприємець, що виключає його обов`язок по сплаті єдиного внеску. 
Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права. 
Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що винесена відповідачем спірна Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2018 року не відповідає критерію «пропорційності», адже у такий спосіб не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами особи - позивача. 
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідач правомірно виніс Вимогу №Ф-1876-58 від 08.11.2018р. про визначення суми грошового зобов`язання зі сплати єдиного внеску у розмірі 15819,54 грн.. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що відповідно до статті 317 КАС України, рішення суду першої інстанції від 11.07.2019 року слід скасувати і прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог. 

Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.6 ст.139 КАС України). 
Згідно ч.4 ст.322 КАС України постанова суду апеляційної інстанції повинна містити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Судом встановлено, що позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією №116 від 22.04.2019 року. 
При поданні апеляційної скарги на рішення суду від 11.07.2019 року позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1152,60 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією №ПН2320 від 15.08.2019 року. 
Отже, вказані суми судових витрат слід стягнути в користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача як суб`єкта владних повноважень. 

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Згідно п.6 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд - 

                                                       постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року в адміністративній справі №1.380.2019.002167 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги - скасувати і прийняти нову постанову. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволити. 
Визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08 листопада 2018 року №Ф-1876-58 винесену ГУ ДФС у Львівській області відносно ОСОБА_1 про сплату заборгованості з єдиного внеску у розмірі 15819,54 грн.. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області (вул.Стрийська,35, м.Львів, 79003; код ЄДРПОУ 43143039) судовий збір у розмірі 1921 грн. сплачений за подання адміністративного позову та апеляційної скарги. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль