ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

15 лютого 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 734/2227/20
Головуючий у першій інстанції – Домашенко Ю. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/48/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді Шитченко Н.В.,
суддів Євстафіїва О.К., Онищенко О.І.,
із секретарями: Шкарупою Ю.В., Зіньковець О.О.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Остерська квартирно-експлуатаційна частина (району) Міністерства оборони України, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
місце ухвалення судового рішення – смт Козелець,
час проголошення судового рішення – 16 год. 29 хв,
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції – 26 жовтня 2020 року.
                                      У С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 .
У мотивування заявлених вимог зазначав, що на підставі виданого Остерською КЕЧ ордеру є квартиронаймачем указаної квартири, в якій зареєстрований та постійно проживає, сплачує комунальні послуги. Також у квартирі зареєстровані його двоє дітей та колишня дружина ОСОБА_2 , яка, починаючи з серпня 2018 року, переїхала на постійне місце проживання до іншої області у зв`язку зі звільненням з військової служби.
Указував, що відповідачка участі в утриманні житла не приймає та за комунальні послуги не сплачує. Факт непроживання ОСОБА_2 у квартирі з вересня 2018 року підтверджується складеними актами. Крім того, постановою Чернігівського апеляційного суду від 20 березня 2020 року було припинено стягнення з нього на користь дружини аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 з підстав непроживання матері з дитиною з вересня 2018 року. Добровільно знятися з обліку відповідачка не бажає.
Рішенням від 26 жовтня 2020 року Козелецький районний суд у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовив.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, та неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.  
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно указав на відсутність доказів, які б об`єктивно свідчили про непроживання відповідачки у квартирі понад шість причин без поважних причин.
Скаржник зазначає, що у ході перегляду апеляційним судом справи за його позовом до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів відповідачка пояснювала, що працює та постійно проживає у м. Могилів-Подільському, отже, наведена обставина, у відповідності до ч. 2 ст. 82 ЦПК України, вже була встановлена судом і доказування не потребує. Всупереч цьому районний суд послався на неможливість встановлення конкретного періоду часу, впродовж якого відповідачка була відсутня за місцем реєстрації.
Указує, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що за місцем своєї роботи відповідачка фактично проживає в іншому місці, а її появи в квартирі за місцем реєстрації носять короткий епізодичний характер і відбуваються не з метою постійного проживання, а лише з метою утримати за собою житло, і у відповідності до ст. 71 ЖК УРСР не можуть бути тією обставиною, яка перериває шестимісячний строк. 
Наголошує на тому, що письмовими доказами не доведено жодного випадку тимчасової відсутності ОСОБА_2 , а судом не було встановлено, чи має відповідачка намір постійно проживати у спірній квартирі.
Також посилається на той факт, що відповідачка, будучи епізодично присутньою у квартирі протягом 1-2 днів, належним чином не виконує передбаченого ст. 64 ЖК УРСР обов`язку по сплаті комунальних  послуг та утриманню житла в належному для проживання стані. 
У наданому відзиві представник відповідачки – адвокат Богданова І.Д., вважаючи апеляційну скаргу необґрунтованою, а судове рішення – законним, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду – залишити без змін. Доводи відзиву зводяться до помилковості посилань скаржника на покази відповідачки у ході розгляду апеляційним судом іншої цивільної справи про те, що вона постійно проживає у м. Могилів-Подільскому, де і працює.
Представник зазначає, що такі пояснення ОСОБА_2 давала у підготовчому судовому засіданні 25 листопада 2019 року, у той час, як її колишній чоловік звернувся з даним позовом 31 липня 2020 року, тобто, строк, протягом якого відповідачка, на його думку, без поважних причин не проживає за місцем реєстрації повинен рахуватися з 31 січня 2020 року, отже обставини щодо не проживання ОСОБА_2 у приміщенні, на які посилається скаржник, не можуть бути належними доказами у даній справі.
Указує, що матеріалами справи не доведений факт втрати у ОСОБА_2   інтересу до користування спірним житлом, ураховуючи ті обставини, що у квартирі проживає її спільна з позивачем дитина, до якої вона щомісяця приїжджала спілкуватися; у квартирі знаходяться її особисті речі; вона частково оплачує комунальні послуги, а її тимчасове не проживання у АДРЕСА_2 мало поважну причину – роботу в іншій місцевості.
Звертає увагу на той факт, що у спірну квартиру ОСОБА_2 вселялася як дружина позивача, була зареєстрована з його дозволу, і незалежно від факту розірвання шлюбу, у відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК України, вона не втратила право користування цим житлом. До того ж будь-якого іншого житла, крім спірної квартири, відповідачка не має, а її право на житло захищено ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 березня 2011 року зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено, а залежить від фактичних обставин, а саме від існування достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.    
Також просила стягнути з ОСОБА_1 понесені її довірителем витрати на правничу допомогу у сумі 4 000 грн, які документально підтверджені.
Третьою особою відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався. 
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів, які б об`єктивно свідчили про непроживання відповідачки у спірній квартирі більш ніж шість місяців, оскільки акти про не проживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації підтверджують лише окремі факти її тимчасової відсутності у приміщенні з 09 вересня 208 року по 15 червня 2020 року, але періоди часу, коли вона залишала житло за місцем реєстрації і до повернення до нього, не перевищували шість місяців.
Районний суд констатував, що повернення ОСОБА_2 до спірної квартири, яку вона займала, переривало строк її тимчасової відсутності та свідчить про не втрату з її боку інтересу до спірного жилого приміщення.  
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що на підставі ордеру № 002599, виданого 05 грудня 1997 року Остерською КЕЧ, ОСОБА_1 набув право на зайняття житлової площі (квартири) у АДРЕСА_2 площею 27 кв.м, з сім`єю, до складу якої входила дружина – ОСОБА_2 , 1972 року народження, та дочка – ОСОБА_4 , 1992 року народження (а.с. 7).
Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 27 серпня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний (а.с. 18). 
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31 серпня 2018 року № 184 ОСОБА_2 наказом командира 718 окремого навчального автомобільного батальйону (по особовому складу) № 63 від 15 серпня 2018 року була звільнена з військової служби з 31 серпня 2018 року у запас та виключена із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення (а.с. 12). 
З довідок Деснянської селищної ради від 07 липня 2020 року №№ 978, 979 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_2 , і має склад сім`ї: дочка – ОСОБА_5 , 1992 року народження, дочка – ОСОБА_6 , 2006 року народження. ОСОБА_1 на квартирному обліку в селищній раді не значиться. Житло в смт. Десна належить Міністерству оборони України (а.с. 8).
Довідка будинкоуправління АДРЕСА_3 від 07 липня 2020 року № 32 містить відомості про те, що ОСОБА_1 є квартиронаймачем кв. АДРЕСА_1 . Особовий рахунок для проведення розрахунків за житлово-комунальні послуги по квартплаті відкрито на його ім`я (а.с. 9).
Інша довідка Остерської КЕЧ від 08 липня 2020 року № 210 свідчить про те, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Також в квартирі зареєстровані: колишня дружина ОСОБА_2 , дочки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 10).
Комісією у складі депутата Деснянської селищної ради Титаренко О.Г. та місцевих жителів смт. Десна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 неодноразово, а саме, 28 грудня 2018 року, 29 квітня 2019 року, 29 серпня 2019 року, 26 листопада 2019 року та 15 червня 2020 року були складені акти про не проживання особи за місцем реєстрації стосовно ОСОБА_2 . 
Відповідно до акту від 28 грудня 2018 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 фактично проживають ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_6 , яку він самостійно виховує та утримує. ОСОБА_2 в зазначеній квартирі, зі слів свідків, постійно не проживає з 09 вересня 2018 року, її місцеперебування невідоме, участі у вихованні та утриманні своєї неповнолітньої дитини не приймає. У період з 09 вересня 2018 року і до часу складання акту ОСОБА_2 в квартирі перебувала три рази, а саме: з 23 по 27 вересня 2018 року (4 дні), з 29 по 31 жовтня 2018 року (4 дні) та з 30 листопада до 04 грудня 2018 року (4 дні) (а.с. 13).
З акту від 29 квітня 2019 року вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , зі слів свідків, постійно не проживає з 09 вересня 2018 року, і місце її перебування невідоме. У період з 04 грудня 2018 року по 29 квітня 2019 року вона в квартирі перебувала чотири рази, а саме: з 23 по 31 січня 2019 року (6 днів), з 06 по 08 лютого 2019 року (2 дні), з 10 по 11 лютого 2019 року (1 день) та з 13 по 18 березня 2019 року (5 днів) (а.с. 14).
В акті від 29 серпня 2019 року зазначено, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , зі слів свідків, постійно не проживає з 09 вересня 2018 року. У період з 18 березня по 29 серпня 2019 року вона в квартирі перебувала три рази, а саме: з 12 по 18 травня 2019 року (6 днів), з 23 по 27 травня 2019 року (2 дні) та з 03 по 05 липня 2019 року (2 дні) (а.с. 15).
Відповідно до акту від 26 листопада 2019 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , зі слів свідків, постійно не проживає з 09 вересня 2018 року. У період з 06 липня по 26 листопада 2019 року вона в квартирі перебувала три рази, а саме: з 30 серпня до ранку 03 вересня 2019 року (4 дні), з 14 по 15 листопада 2019 року (1 день) та з 23 по 25 листопада 2019 року (2 дні) (а.с. 16).
Згідно з актом від 15 червня 2020 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , зі слів свідків, постійно не проживає. У період з 26 листопада 2019 року по 15 червня 2020 року вона в квартирі перебувала два рази, а саме: з 04 до ранку 08 січня 2020 року (3 дні) та з 14 по 16 лютого 2020 року (2 дні) (а.с. 17).
Постановою від 20 березня 2020 року Чернігівський апеляційний суд скасував рішення Козелецького районного суду від 07 лютого 2020 року та задовольнив позов ОСОБА_1 Припинив стягнення аліментів за рішенням Козелецького районного суду від 06 вересня 2016 року з ОСОБА_1 на неповнолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 в розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (а.с. 19-26). 
З наданої стороною позивача апеляційному суду інформації ПФУ про осіб-боржників, як працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи вбачається, що ОСОБА_2 станом на листопад 2020 року працювала у КП «Муніципальна варта» Могилів-Подільської ради (а.с. 93).
У трудовій книжці ОСОБА_10 наявні відомості про те, що з 24 червня 2019 року відповідачка працювала інспектором КП «Муніципальна варта» Могилів-Подільської міської ради та на підставі наказу № 22-к від 21 січня 2021 року була звільнена 22 січня 2021 року у зв`язку із скороченням чисельності працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що зроблені відповідні записи (а.с. 128-129). 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 01 лютого 2021 року за ОСОБА_2 право власності на будь-яке нерухоме майно не зареєстроване (а.с. 105).
29 січня 2021 року ОСОБА_2 подала декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, у якій адресою фактичного місця проживання пацієнта указана АДРЕСА_2 (а.с. 107).
У період з липня 2018 року по січень 2021 року ОСОБА_2 на рахунок будинкоуправління АДРЕСА_4 , про що свідчать надані апеляційному суду копії квитанцій АТ «ПриватБанк» (а.с. 143-153).
Звернувшись з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, ОСОБА_1 зазначав, що відповідачка, будучи зареєстрованою у квартирі, основним наймачем якої він являється, фактично не проживає в ній з вересня 2018 року, участі в утриманні даного житла не приймає, комунальні послуги не сплачує.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
За змістом ст. 163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених ч. 1, п.п. 1 ,5 ч. 3, ч 4 ст. 71 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК УРСР).
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом за наявністю для цього законних підстав ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.
За матеріалами справи встановлено, що на підставі ордеру від 05 грудня 1997 року ОСОБА_1 є наймачем квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Указане житло, яке належить Міністерству оборони України, надавалось позивачу та його сім`ї, до складу якої входила дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_11 . Особовий рахунок для сплати комунальних послуг відкрито на ОСОБА_1 .
Шлюб між сторонами розірваний у 2015 році. На даний час у спірній квартирі зареєстровані позивач, його колишня дружина ОСОБА_2 , дочки ОСОБА_11 , 1992 року народження, та ОСОБА_12 , 2006 року народження. 
У серпні 2018 року ОСОБА_2 була звільнена з військової служби, а у червні 2019 року переїхала в іншу місцевість та почала працювати у КП «Муніципальна варта» Могилів-Подільської міської ради. Указані вище обставини учасниками справи не оспорюються.
У даній справі спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжям, між сторонами наявні неприязні стосунки.
Верховний Суд у своїй постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц дійшов правового висновку, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
На підтвердження того факту, що ОСОБА_2 більше ніж 6 місяців не проживає по АДРЕСА_2 стороною позивача в ході розгляду справи були надані рішення суду про розірвання шлюбу та припинення стягнення аліментів, наказ про звільнення відповідачки з військової служби та 5 актів про її непроживання за місцем реєстрації.  
Проте, на переконання колегії суддів, предметом доказування у даній справі є не лише відсутність ОСОБА_2 за місцем реєстрації, а й обставини, які мають значення для встановлення причин такої відсутності. 
Наявні у матеріалах справи акти про непроживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації підтверджують лише окремі факти її тимчасової відсутності у спірній квартирі у період з 09 вересня 2018 року по 15 червня 2020 року, і, як правильно зазначив районний суд, періоди часу, коли відповідачка залишала жиле приміщення за місцем реєстрації і до її повернення, не перевищували 6 місяців. У той же час, у жодному з наведених актів не указано про відсутність у квартирі особистих речей ОСОБА_2 . 
З пояснень відповідачки апеляційному суду вбачається, що її особисті речі залишились у спірній квартирі, а внаслідок наявної роботи в іншому місті, виходячи з графіку роботи, вона за можливості періодично та внаслідок неприязних відносин з колишнім чоловіком приїздила до помешкання і навідувала доньку. Наразі трудові відносини припинені, проте доступу до житла ОСОБА_2 фактично немає, оскільки позивач змінив замки у квартирі.  
За матеріалами справи відповідачка продовжує приймати участь у сплаті комунальних платежів. Апеляційний суд не бере до уваги при вирішенні спору надану стороною позивача довідку за підписом начальника будинкоуправління № 1 Остерської КЕЧ від 05 лютого 2021 року (а.с. 134) про те, що кошти від відповідачки на особистий рахунок позивача не враховувались, оскільки надані ОСОБА_2 платіжні документи підтверджують щомісячне перерахування коштів з призначенням «комунальні платежі» на реквізити будинкоуправління АДРЕСА_3 за утримання спірної квартири, що узгоджується з її поясненнями про наявність інтересу до житла та виконання обов`язків члена сім`ї наймача.
Крім того, у спірній квартирі продовжує проживати неповнолітня дитина відповідачки, відносно якої остання має визначені законом батьківські обов`язки. 
Наведене дає апеляційному суду підстави дійти висновку, що періодичне повернення ОСОБА_2 до жилого приміщення, яке вона займала, переривало строк її тимчасової відсутності та не свідчить про втрату з її боку інтересу до такого жилого приміщення. Саме до такого висновку дійшов і суд першої інстанції, вирішуючи даний спір.
Також колегія суддів зважає на те, що з червня 2019 року по 22 січня 2021 року ОСОБА_2 працювала у КП «Муніципальна варта» у м. Могилів-Подільський. Така обставина, на думку апеляційного суду, фактично унеможливила постійне проживання відповідачки за місцем реєстрації у смт Десна Козелецького району, враховуючи значну відстань між населеними пунктами. До того ж, тимчасова відсутність особи за місцем проживання у зв`язку з працевлаштуванням в іншому місті сама по собі не свідчить про постійну її відсутність, як підставу втрати права на житло (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2019 року у справі № 644/10619/15-ц).
Посилання ОСОБА_2 у своєму відзиві на те, що вона ставиться до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання і не втратила бажання ним користуватися є слушними та підтверджуються наявними у справі доказами, зокрема: відсутністю у матеріалах справи даних про те, що у помешканні немає особистих речей відповідачки; територіальною віддаленістю місця її роботи від місця проживання; сплатою комунальних послуг. У рішенні ЄСПЛ від 02 березня 2011 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено, а залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла (в тому числі й того, яке надавалося в тимчасове користування) є крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Матеріалами справи не спростовані твердження ОСОБА_2 про те, що вона не втрачала достатні та триваючі зв`язки з місцем проживання, як і те, що іншого житла вона не має.
Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги  не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування  відсутні.              
Вирішуючи заявлене у відзиві клопотання ОСОБА_2 про відшкодування витрат  на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 УЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з приписами ч.ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України», пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України», пункт 80 рішення у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Представництво інтересів відповідачки ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції адвокат Богданова І.Д. здійснювала на підставі ордеру серії ЧН № 111668 від 02 лютого 2021 року, договору  про надання юридичних послуг від 02 лютого 2021 року та додатку до укладеного договору від 03 лютого 2021 року (а.с. 117, 116, 115).
За змістом додатку гонорар адвоката за надану правову допомогу згідно з договором від 02 лютого 2021 року становить 4 000 грн, яку довіритель зобов`язується своєчасно та в повному обсязі сплатити адвокату в обумовлений строк.
03 лютого 2021 року ОСОБА_2 було перераховано ФОП ОСОБА_13 4 000 грн як гонорар за договором про надання юридичних послуг від 02 лютого 2021 року, про що свідчить квитанція АТ КБ «ПриватБанк» від 03 лютого 2021 року (а.с. 113).
На підтвердження вказаної суми коштів, сплачених відповідачкою за отримані правові послуги, у матеріалах справи наявний акт прийому-передачі виконаних робіт від 03 лютого 2021 року, за яким усього було витрачено 5 робочих годин на загальну суму 4 000 грн (а.с. 114), а саме, вивчення документів, наданих довірителем  – 1 год; консультування, побудова стратегії захисту прав клієнта – 2 год; підготовка відзиву на апеляційну скаргу, виготовлення копій відзиву та додатків, направлення документів до суду – 2 год.
Під час апеляційного розгляду представником позивача надане письмове клопотання про необґрунтованість заявленого розміру витрат на правничу допомогу (а.с. 131-132).
Виходячи з наведеного вище та беручи до уваги наявність документально підтверджених доказів витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, а також об`єм і зміст складеного адвокатом відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 122-125), співмірність наданих адвокатом послуг зі складністю справи, колегія суддів вважає можливим частково задовольнити заявлене клопотання про відшкодування понесених відповідачкою у суді апеляційної інстанції витрат на правничу допомогу та стягнути на її користь 2 000 грн.         
Керуючись  141, 367, 374,п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -
                                        П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення  Козелецького районного суду Чернігівської області від 26жовтня 2020 року – без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 2 000 грн понесених витрат на правову допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2021 року.

Головуюча:                                             Судді: