ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 591/1240/18  Номер провадження 22-ц/814/374/21	Головуючий у 1-й інстанції Алфьоров  А.М.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Панченка О.О.,
суддів Одринської Т.В., Пікуля В.П.,
за участю секретаря Філоненко О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції за допомогою системи «EasyCon», за участю представника представника приватного акціонерного товариства «Сумбуд» - адвоката Ємельяненка Сергія Вікторовича цивільну справу за апеляційною скаргою представника приватного акціонерного товариства «Сумбуд» - адвоката Дмитренка Віталія Вікторовича на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 09 листопада 2020 року, ухваленого у складі головуючого судді Алфьорова А.М., повний текст якого виготовлено 16 листопада 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Сумбуд», третя особа: Сумська міська рада, про зобов`язання вчинити дії щодо передачі кімнат гуртожитку до комунальної власності з метою їх приватизації та за зустрічним позовом приватного акціонерного товариства «Сумбуд» до ОСОБА_1 про виселення,-
В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Зміст позовних вимог
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Сумбуд» (далі - АТ «Сумбуд»), третя особа - Сумська міська рада, про зобов`язання вчинити дії щодо передачі кімнат гуртожитку до комунальної власності з метою їх приватизації.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 отримав у користування кімнату № НОМЕР_1 гуртожитку у будинку АДРЕСА_1 на підставі ордеру від 20 грудня 1999 року.
Після одруження, 16 вересня 2000 року, у зв`язку з потребою у поліпшенні житлових умов, позивач звернувся до керівництва приватного комерційно-виробничого підприємства «Рубін» (далі - ПВКП «Рубін»), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс-дім» (далі - ТОВ «Сервіс-дім»), на балансі якого знаходився гуртожиток, з відповідною письмовою заявою. Рішенням ПВКП «Рубін» йому в користування додатково надано кімнату № НОМЕР_2 у гуртожитку за вказаною адресою.
Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 20 листопада 2001 року №635 вказаний гуртожиток переданий у власність АТ «Сумбуд». 06 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Сумбуд» із заявою про передачу пакету документів щодо приватизації кімнат №№206, НОМЕР_1 гуртожитку у будинку АДРЕСА_1 , однак відповіді не отримав.
Посилаючись на те, що він мешкає в гуртожитку на законних підставах (на підставі рішення та ордеру) з 2000 року, тобто більше п`яти років, іншого власного житла не має, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати АТ «Сумбуд» вчинити дії щодо передачі кімнат №№206, АДРЕСА_2 до комунальної власності з метою подальшої їх приватизації за ним.
У травні 2018 року АТ «Сумбуд» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про виселення з кімнати № НОМЕР_2 гуртожитку у будинку АДРЕСА_1 .
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 отримав у користування лише кімнату № НОМЕР_1 гуртожитку у будинку АДРЕСА_1 відповідно до ордеру від 20 грудня 1999 року. Доказів правомірного набуття у користування кімнати № НОМЕР_2 ОСОБА_1 не надав, відповідний ордер на цю кімнату йому не видавався, рішення не приймалось.
Посилаючись на те, що відповідач самовільно зайняв спірне жиле приміщення, чим порушує права товариства як власника гуртожитку, у добровільному порядку виселятись не збирається, АТ «Сумбуд» просило суд виселити ОСОБА_1 з кімнати № НОМЕР_2 гуртожитку у будинку АДРЕСА_1 . 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Справа розглядалася судами неодноразово.
Останнім рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 09 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Сумбуд», третя особа: Сумська міська рада, про зобов`язання вчинити дії щодо передачі кімнат гуртожитку до комунальної власності з метою їх приватизації задоволено. Зобов`язано АТ «Сумбуд» вчинити дії щодо передачі кімнат № НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 до комунальної власності територіальної громади міста Суми з метою подальшої їх приватизації за ОСОБА_1 . Стягнуто з АТ «Сумбуд» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 20338,60 грн., з яких: 704,80 грн. судового збору за пред`явлення позову до суду; 1057,20 грн. судового збору за подання апеляційної скарги за первісним позовом; 2643 грн. судового збору за подання апеляційної скарги за зустрічним позовом; 1409,60 грн. судового збору за подання касаційної скарги за первісним позовом; 3524 грн. судового збору за подання касаційної скарги за зустрічним позовом; 11000 грн. витрат на правничу допомогу.
У задоволенні зустрічного позову АТ «Сумбуд» до ОСОБА_1 про виселення відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірні кімнати у гуртожитку є вцілому його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), оскільки він вселився у кімнати № НОМЕР_3 гуртожитку на підставі ордеру на одну із них, пізніше об`єднав їх з дозволу адміністрації гуртожитку, постійно проживає там з 2000 року, здійснює оплату рахунків за обидві переобладнані кімнати та не має іншого житла на момент подання позову про виселення. 
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись із таким вирішенням спору, представник АТ «Сумбуд» - адвокат Дмитренко В.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким провадження у справі в частині позовних вимог про передачу до комунальної власності кімнати № НОМЕР_1 гуртожитку у будинку АДРЕСА_1 - закрити, а в частині позовних вимог про передачу до комунальної власності кімнати № НОМЕР_2 за вказаною адресою - відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 самоправно зайняв жиле приміщення кімнати № НОМЕР_2 , тобто вселився в нього без будь-яких на те підстав, а тому підлягає виселенню з нього.
Позиція інших учасників справи
22 лютого 2021 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Турченка С.П. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу представника АТ «Сумбуд» - адвоката Дмитренка В.В., у якій він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки вважає, що доводи апеляційної скарги є надуманими та необгрунтованими.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі –ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 користується кімнатою АДРЕСА_2 , площею 11 кв.м., на підставі ордеру від 20 грудня 1999 року, виданого ЖПП «Будпобутсервіс» (а.с.7, 55 т.1).
Гуртожиток по АДРЕСА_1 належить на праві власності АТ «Сумбуд», що підтверджується рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 20 листопада 2001 року №635 (а.с.14 т.1) та свідоцтвом про право власності на гуртожиток від 27 листопада 2001 року (а.с.98 т.1).
Після зайняття ОСОБА_1 кімнати № НОМЕР_2 в цьому гуртожитку, яка знаходиться поруч з кімнатою АДРЕСА_3 , він добросовісно користувався останньою ще з 2000 року, здійснюючи оплату рахунків за обидві переобладнані кімнати, що підтверджується листом ПВКП «Рубін» від 18 червня 2004 року №28 (а.с.9 т.1), та повідомленням АТ «Сумбуд» про нарахування плати за комунальні послуги (а.с.10 т.1), а також відсутністю протягом усього часу користування спірними кімнатами вимог з боку АТ «Сумбуд», як власника гуртожитку, про усунення перешкод у користуванні неналежним ОСОБА_1 майном. Крім того, відповідно до технічного паспорту ОСОБА_1 самостійно перепланував кімнати, зробивши вхід з кімнати № НОМЕР_2 , і влаштував міжкімнатні двері (а.с.15-16 т.1).
06 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Сумбуд» із заявою про передачу пакету документів Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради щодо приватизації кімнат, які він займає у гуртожитку (а.с.140 т.1), але відповіді так і не отримав.
25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся з відповідною заявою до Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради (а.с.11 т.1).
Листом від 31 жовтня 2017 року №Л-06.01-21/2923 Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради відповів, що АТ «Сумбуд» необхідно звернутися із відповідною заявою до міського голови згідно з Порядком приймання-передачі до комунальної власності територіальної громади міста Суми окремих житлових приміщень, затвердженим рішенням Сумської міської ради від 30 листопада 2011 року № 940-МР (а.с.12 т.1).
Також згідно з інформацією листа Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради від 30 січня 2018 року №06.01-18/548 гуртожиток по АДРЕСА_1 підлягає передачі у власність територіальної громади міста Суми, але, оскільки значна частина кімнат у ньому вже приватизована, передача гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Суми, як єдиного об`єкта, є неможливою (а.с.13 т.1).
Рішенням засідання комісії АТ «Сумбуд», оформленим протоколом від 25 квітня 2018 року №34, вирішено передати до комунальної власності територіальної громади міста Суми кімнату № НОМЕР_1 гуртожитку у будинку по АДРЕСА_1 (а.с.56 т.1).
Задовольняючи позов ОСОБА_1 до АТ «Сумбуд», третя особа: Сумська міська рада, про зобов`язання вчинити дії щодо передачі кімнат гуртожитку до комунальної власності з метою їх приватизації та одночасно відмовляючи у задоволенні зустрічного позову АТ «Сумбуд» до ОСОБА_1 про виселення його з кімнати гуртожитку № НОМЕР_2 , суд першої інстанції виходив з того, що останнім надано належні та допустимі докази наявності достатніх та триваючих зв`язків з місцем проживання у спірних кімнатах гуртожитку та правомірне вселення в них.
Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права, що регулюють спірні правовідносини
Відповідно до 47 статті Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон) регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей.
Відповідно до статті 2 вказаного Закону громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом), або шляхом отримання соціального житла (відповідно до цього Закону та Закону України «Про житловий фонд соціального призначення»), або шляхом самостійного (на власний розсуд, за власні чи залучені кошти) вирішення свого (своєї сім`ї) житлового питання (відповідно до цивільного законодавства України). 
Згідно з частинами 1 та 2 статті 4 Закону громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради.
Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Приватизація жилих і нежилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад, які раніше були самовільно переплановані, може відбуватися після визнання перепланування таким, що відповідає законодавству України щодо технічних умов і будівельних норм до житла.
Мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону (державної форми власності, а також у гуртожитках, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади згідно з цим Законом та Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
До об`єктів приватизації, належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму (частина 1 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється, зокрема шляхом безоплатної передачі громадянам житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.
Відповідно до частини 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених законом, а саме пунктом 2 статті 2 цього Закону, де зазначено, що не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС.
Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, і вбачається, що на спірні правовідносини цей перелік не розповсюджується.
Відповідно до статті 310 Цивільного кодексу України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частиною 4 статті 311 Цивільного кодексу України  фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
У свою чергу, відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року (заява № 30856/03) в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).
У пункті 36 рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» визначено, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (також рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» №58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №761/45386/17.
Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статей 116, 132 Житлового кодексу Української РСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.
Частиною 3 статті 116 Житлового кодексу України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Враховуючи фактичні обставини, суд першої інстанції вірно встановив той факт, що вселення ОСОБА_1 в кімнату № НОМЕР_2 гуртожитку не є самоправним, оскільки, після її зайняття, він добросовісно користувався нею ще з 2000 року, здійснюючи оплату рахунків і за кімнатою АДРЕСА_3 , і за кімнатою № НОМЕР_2 , які пізніше були переобладнані на підставі технічного паспорту (а.с.15-16 т.1). Вказане підтверджується листом ПВКП «Рубін» від 18 червня 2004 року №28 (а.с.9 т.1) та повідомленням АТ «Сумбуд» про нарахування плати за комунальні послуги (а.с.10 т.1), а також відсутністю протягом усього часу користування спірними кімнатами вимог з боку АТ «Сумбуд», як власника гуртожитку, про усунення перешкод у користуванні неналежним ОСОБА_1 майном.
Таким чином, положення статті 116 Житлового кодексу України до спірних правовідносин відносно кімнати №206 не підлягають застосуванню. Між сторонами склалися правовідносини, які регулюються нормами глави 89 ЦК України (найм житла).
Інших правових підстав для виселення ОСОБА_1 із спірного приміщення кімнати № НОМЕР_2 гуртожитку та не надання дозволу на його приватизацію апелянтом не наведено.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №344/18741/14-ц.
Твердження апелянта про відсутність предмету спору відносно кімнати № НОМЕР_1 гуртожитку та закриття провадження у справі в частині позовних вимог про передачу цієї кімнати до комунальної власності є хибним.
Так, згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Як вбачається з матеріалів справи, АТ «Сумбуд» лише 25 квітня 2018 року прийняв протокольне рішення про передачу до комунальної власності територіальної громади міста Суми кімнати №207 гуртожитку у будинку по АДРЕСА_1 (а.с.56 т.1).
У свою чергу, ОСОБА_1 ще 06 вересня 2017 року звертався до АТ «Сумбуд» із заявою про передачу пакету документів Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради щодо приватизації кімнат, які він займає у гуртожитку (а.с.140 т.1), але, так і не отримавши відповіді, змушений був також звернувся з відповідною заявою до Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради (а.с.11 т.1).
Тобто, станом на 12 березня 2018 року - день звернення ОСОБА_1 до суду з позовом щодо захисту свого порушеного права, АТ «Сумбуд» не було вжито жодних заходів для забезпечення процесу передачі до комунальної власності територіальної громади міста Суми кімнати АДРЕСА_2 , з метою її подальшої приватизації, а тому підстави для закриття провадження у справі, в частині позовних вимог про передачу кімнати № НОМЕР_1 гуртожитку до комунальної власності, відсутні.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Щодо судових витрат
За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати в частині стягнення судового збору компенсації не підлягають.
Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Турченко С.П. просив стягнути з АТ «Сумбуд» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 3500 грн., додавши при цьому додаткову угоду №4 від 15 лютого 2021 року до договору про надання правової допомоги (а.с.136 т.2), копію квитанції від 15 лютого 2021 року про оплату правової допомоги (а.с.137 т.2) та ордер на надання правничої допомоги від 16 лютого 2021 року (а.с.138 т.2). У зазначеній додатковій угоді до договору про надання правової допомоги міститься лише перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, без надання розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Відповідно до частин 3 та 4 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник ОСОБА_1 - адвокат Богомаз А.П. надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року №3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від  02 червня 2020 року на суму 3000 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу».
Інформація, яка міститься в додатковій угоду №4 від 15 лютого 2021 року до договору про надання правової допомоги (а.с.136 т.2), зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Отже, у зв`язку з не наданням представником ОСОБА_1 - адвокатом Турченком С.П. детального опису робіт (наданих послуг), розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання останнього про стягнення з АТ «Сумбуд» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу адвоката не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд –
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Сумбуд» - адвоката Дмитренка Віталія Вікторовича – залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 09 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 02 березня 2021 року.

Головуючий                                 О.О. Панченко 

Судді                                                         Т.В. Одринська

                                                                               В.П. Пікуль