ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Номер справи 766/3796/20 Головуючий в І інстанції Войцеховська Я.В.
Номер провадження №22-ц/819/341/2021 Доповідач Полікарпова О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2021 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого	Полікарпової О.М.	
суддів	Воронцової Л.П.	
  	Ігнатенко П.Я.	
секретар	Литвиненко В.О.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Войцеховської Я.В. від 05 листопада 2020 року за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Суворовської районної у м. Херсоні ради про визнання осіб такими, що втратили право користування майном, 
в с т а н о в и в:
У березні 2020 року АТ "Альфа Банк" звернулося до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просило визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , зняти їх з реєстраційного обліку.
В обґрунтування вимог позивач зазначив, що з 15 жовтня 2019 року АТ «Альфа-Банк» є правонаступником всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», яким 16.04.2019 року на підставі ст.37 Закону України «Про іпотеку» було зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 64,9 кв.м, житловою площею 37,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_1 . 
Згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Херсона про зареєстрованих осіб відповідачі зареєстровані у житловому приміщенні за вказаною вище адресою, тому, посилаючись на зазначені обставини, позивач просив задовольнити позов.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 05 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, АТ «Альфа Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, просило скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги АТ «Альфа Банк». 
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що право власності на квартиру оформлено на підставі застереження у договорі іпотеки від 09.07.2008 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Отже, втративши право власності на квартиру, відповідач втратив право користування нею.
Крім того зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у квартирі вже після укладення договору іпотеки.
Вважає неправильним застосування судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі №336/1773/17, оскільки в ній вирішувалося питання про зняття особи з реєстрації за місцем проживання, тоді як у даній справі банком було заявлено вимогу про позбавлення прав користування житловим приміщенням. При цьому суд посилається на постанову Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 761/35499/18, як на актуальну судову практику у вказаному спорі та постанови судів апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», іпотекодержатель був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 , зокрема про наявність відповідних речових прав останнього, який з 30.04.1974 року зареєстрований і проживає у спірній квартирі, а також прав неповнолітніх дітей, які проживають з батьком. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам, встановленим у справі та нормам матеріального права, які регулюють правовідносини, що склались між сторонами.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 09 липня 2008 року між ВАТ«Акціонерний комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 02-23-Ф080923П-1299, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 у якості забезпечення виконання останнім всіх зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № Ф080923П від 08 липня 2008 року ( а.с.5-7).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію права власності від 16.04.2019 року власником зазначеної квартири є АТ «Укрсоцбанк» ( а.с.9).
Згідно Статуту АТ «Альфа Банк» від 26.11.2019 року, товариство є правонаступником всього майна, прав і зобов`язань АТ «Укрсоцбанк» на підставі передавального акту, затвердженого 15 жовтня 2019 року (а.с.15-19).
Відповідно до довідки Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради від 22.01.2020 року № 16-21/120 за адресою: АДРЕСА_1 станом на 22.01.2020 року зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( а.с.8). 
24.02.2020 року АТ «Альфа-Банк» направило на вищезазначену адресу вимогу про добровільне звільнення всіма мешканцями квартири зі зняттям їх з реєстраційного обліку
( а.с.10-14).
У добровільному порядку звільнити займане приміщення відповідачі відмовляються, тому АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з цим позовом.
Згідно частини третьої статті 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. 
За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання, на підставі договору, всі мешканці зобов`язані, на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника, добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. 
Звертаючись до суду з вимогою про визнання осіб такими, що втратили право користування майном, банк вказує на те, що проживання та реєстрація вказаних осіб у квартирі є перешкодою для реалізації банком своїх прав, як власника квартири. 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
У той же час, положеннями статті 47 Конституції України кожному гарантовано право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. 
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
Таким законом, на переконання Великої Палати Верховного Суду, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.
В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.
У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правова позиція Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, викладена у постановах від 22 червня 2016 року у справі        № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законною і обґрунтованою, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням вказаного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, проте, що встановивши, що предметом іпотеки є квартира, яку придбано іпотекодавцем не за рахунок кредитних коштів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову АТ «Альфа Банк».
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя АТ «Укрсоцбанк» було обізнано про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності ОСОБА_1 , зокрема про наявність відповідних речових прав останнього, який з 30.04.1974 року зареєстрований і проживає у спірній квартирі, а також неповнолітніх дітей, які проживають з батьком. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права його, як нового власника квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою.
Посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування до спірних правовідносин положень статей 316, 319, 321, 391 ЦК України на правильність висновків судів не впливають, оскільки зазначені норми лише гарантують власнику захист його прав у обраний ним спосіб. У даній справі, викладаючи свої позовні вимоги, АТ «Альфа-Банк» зазначає про те, що перешкоди йому, як законному власнику квартири АДРЕСА_2 створюються саме проживанням у ній відповідачів по справі, які втратили право на користування нею та підлягають виселенню. При цьому позивач посилався на ст.109 ЖК України. А тому суд першої інстанції зробив у даній справі правильний висновок про те, що захисту підлягають не лише права неволодіючого власника, а й права колишнього власника, як законного користувача спірного житла.
Інші арґументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа Банк» залишити без задоволення.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
       
Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко

Повний текст постанови складений 01 березня 2021 року.

Суддя О.М. Полікарпова