ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

02 лютого 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/126/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Білак С.В., Шальєвої В.А.,
за участю секретаря судового засідання Лащенко Р.В.
за участю позивача: ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу  Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09.09.2020 ( суддя першої інстанції Татаринов Д.В.) в адміністративній справі №280/126/20 за позовом   ОСОБА_1  до  Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправним та скасування наказу в частині та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (відповідач), в якому позивач просив:
визнання незаконним та протиправним наказ військової частини НОМЕР_2 від 09 грудня 2019 року за №279, в частині дати виключення позивача із списків особового складу частими та усіх видів забезпечення, а саме з 09 грудня 2019 року без забезпеченим позивача грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням, та в цій частині скасувати його;
визнання незаконним та протиправним дії військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення з позивачем повного розрахунку в день виключення його із списків особового складу військової частини, відповідно до наказу № 279 від 09 грудня 2019 року, тобто не забезпечення позивача грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням;
визнання незаконним та протиправним дії військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 42 діб невикористаної додаткову відпустку як учасник бойових дій за 2017-2019 рік, в розмірі 15 840,30 грн., виходячи з середньо денного грошового забезпечення станом па день звільнення з військової служби, 377,15 грн.;
визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до статті 9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, в розмірі 10 691,10 грн.;
визнати незаконними дії військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та виплати позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань” за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, відповідно до XX розділу наказу МВСУ №200 від 15 березня 2018 року;
зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виключити позивача із списків особового складу в день проведення зі мною усіх необхідних розрахунків і видів забезпечення (грошовим, продовольчим і речовим);
зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 42 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017-2019 рік, в розмірі 15 840,30 грн., виходячи з середньо денного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 377,15 грн. 
зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна протягом проходження військової служби за контрактом, відповідно до статті 9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, в розмірі 10 691, 10 грн;
зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, відповідно до XX розділу наказу МВСУ №200 від 15 березня 2018 року;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за час затримки розрахунку при виключення із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 09 грудня 2019 року до дня проведення позивачем повного розрахунку, і забезпечення, грошовим речовим та продовольчим забезпеченням, відповідно до статті 242 Положення про проходження військової служби громадянами України у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.
В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 09 грудня 2019 року, на підставі наказу №279 від 09 грудня 2019 року, старшого солдата ОСОБА_1 , номера обслуги зенітного відділення взводу вогневої підтримки спеціального призначення батальйону спеціального призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України  виключено із списків особового складу і з у сіх видів забезпечення, згідно наказу за №48 о/с від 25 листопада 2019 року про звільнення у запас, відповідно підпункту “а” пункт 2 частини 5 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (у зв`язку із закінченням строку дії контракту). Однак, як під час звільнення так і до вирішення питання про звільнення, командування військової частини НОМЕР_2 (надалі відповідач), допустили численні порушення законних прав і свобод, а саме: під час звільнення і виключення із списків особового складу 09 грудня 2019 року та всіх виді забезпечення, на підставі наказу військової частини НОМЕР_2 НГУ за №279 від 09 грудня 2019 року, відповідачем порушено вимог статті 242 Положення про проходження військової служби громадянами України у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, так як у день виключення із списків, позивач не був повністю забезпечений грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням, тобто не був проведений повний розрахунок, як передбачено зазначеним нормативно – правовим актом, оскільки військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Також у зазначеному наказі про виключення із списків особового складу відповідач не вказав про нарахування і виплату позивачу компенсацію за не використану додаткову відпустку, як учаснику бойових, за 2017 - 2019 роки, а саме за 42 доби. Вказує, що командування військової частини НОМЕР_2 у день виключення із списків особового складу, маючи на руках рапорт позивача про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, не лише не нарахували і не виплатили зазначену компенсації, відповідно до вимог статті 9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовців”, а і навіть у наказі №279 від 09 грудня 2019 року не вказали окремим пунктом, умисно позбавивши законного права на зазначену компенсацію. Також вказує, що в день виключення із списку особового складу, позивач не отримав грошове забезпечення, яке мав би отримати у день виключення із списку особового складу. Також зазначає, що командування військової частини НОМЕР_2 маючи рапорт позивача, який від нього отримали ще на початку вересня 2019 року, про надання йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових проблем, у зв`язку з значними витратами під час проходження стаціонарного лікування, день виключення із списків не нарахували і не виплатили зазначену допомогу, згідно статті 5 постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року, та XX розділу наказу МВСУ № 200 від 15 березня 2018 року, та не пояснивши причину не виплати цієї допомоги.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09.09.2020 позовні вимоги задоволені частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2  щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 42 доби невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсації за 42 (сорок дві) доби невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до статті 9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” у розмірі  10     691 грн. 10 коп. (десять тисяч шістсот дев`яносто одна гривня десять копійок).
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно відповідно до статті 9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” у розмірі 10691 грн. 10 коп. (десять тисяч шістсот дев`яносто одна гривня десять копійок).
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо непроведення повного розрахунку з ОСОБА_1 в день його виключення зі списків особового складу військової частини відповідно до наказу №279 від 09 грудня 2019 року.
Визнано протиправним та скасувати наказ Військової частини НОМЕР_2 від 09 грудня 2019 року № 279 в частині виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 98 408 грн. 75 коп. (дев`яносто вісім тисяч чотириста вісім гривень сімдесят п`ять копійок).
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
З апеляційною скаргою звернувся відповідач Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якій зазначає про порушення судом норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду, що 09 грудня 2019 року, на підставі наказу №279 від 09 грудня 2019 року, старшого солдата ОСОБА_1 , номера обслуги зенітного відділення взводу вогневої підтримки спеціального призначення батальйону спеціального призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України було виключено із списків особового складу і з усіх видів забезпечення, згідно наказу за №48 о/с від 25 листопада 2019 року про звільнення у запас.
Позивач вважає, що як під час звільнення так і до вирішення питання про звільнення, командування військової частини НОМЕР_2 допустили численні порушення його законних прав і свобод, через що позивач звернувся до суду з позовною заявою.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2   ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені      Конституцією   та законами України.
Відповідно до ч. 1   ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
В силу   статті 1-2   Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ      (далі - Закон №2011-ХІІ), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в   Конституції України   та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені   законом   пільги, гарантії та компенсації.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового за безпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.ч. 2-3   ст. 9 Закону №2011-ХІІ).
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених   Конституцією України      гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає      Закон України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»   (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 1282-ХІІ).
Відповідно до ст. 2      вищезазначеного   Закону, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно   статті 4 Закону «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього   Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення, у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Частиною 1   статті 6 Закону № 1282-ХІІ   передбачено, що у разі виникнення обставин, передбачених   статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначаються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим   постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078   (далі - Порядок № 1078).
В силу п. 1-1 вищевказаного Порядку, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Пунктом 2 Порядку індексації грошових доходів населення передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Згідно п. 6 Порядку № 1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. При цьому, відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідачем протиправно не проведено індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому         законом   порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 9-1   Закону речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Пунктами 2 і 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженим   постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178   (далі по тексту - Порядок №178), встановлено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема звільнення з військової служби.
Відповідно до п. 4 Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їхньою заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), в якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Приписами п. 5 Порядку №178 передбачено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини, виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 01 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Згідно з абз. 1 та 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого   Указом Президента від 10.12.2008 №1153/2008   (далі по тексту - Положення №1153/2008)(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Враховуючи, що позивачу на день виключення його зі списків особового складу військової частини   про вартість речового майна, що належить до видачі, передбачену пунктом 4 Порядку № 178, в якій зазначається сума такої грошової компенсації, колегія суддів апеляційної інстанції вважає наявними підстави для задоволення позовних вимог в  цій частині шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу в день виключення із списків особового складу частини грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно, зобов`язання відповідача виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно.
Щодо позовних вимог про визнання незаконними дії військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та виплати позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань” за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення.
Умови, розмір та порядок виплати військовослужбовцям матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань визначені Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої    наказом Міністра оборони України 11.06.2008 № 260    (далі    Інструкція №260).
Згідно пункту 7 цього Розділу розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання    наказу    про надання цієї допомоги.
Під час виплати зазначеної допомоги військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, та тим, які на день підписання    наказу    про надання цієї допомоги звільнені від посад, до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які отримували військовослужбовці за останніми займаними посадами.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Позивач 25 липня 2019 року звернувся до командира військової частини із рапортом про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Копія наявного в матеріалах справи рапорту містить резолюцію “Встановлено порядком”.
Таким чином, з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань позивачем здійснені усі необхідні дії, а саме подано рапорт від 25 липня 2019 року. 
Наданий до матеріалів справи представником відповідача витяг з протоколу № 12 від 19 грудня 2019 року засідання Комісії по розгляду рапортів на виплату матеріальної допомоги за 2019 рік особовому складу військової частини НОМЕР_2 свідчить про наявність коштів по КЕКВ 2112 “Грошове забезпечення військовослужбовців” станом на 19 грудня 2019 року в розмірі 155417,22 грн. Але, комісією рапорт позивача не розглянуто на день звільнення, а знятий з обліку у зв`язку з виключенням позивача зі списків особового складу частини.
Матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців та входить до його складу, а отже реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням гарантованих виплат, що здійснюються за рахунок бюджетних коштів, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідачем протиправно не  виплачено позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питані за 2019 рік у встановленому   законом   порядку.
Відповідно до абз. 1   ст. 3 Кодексу законів про працю України   законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно   ст. 4 КЗпП України   законодавство про працю складається з   Кодексу законів про працю України   та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Ні   Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні   Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (відповідачем) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Дана позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15 та була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 у справі № 805/2948/17-а 08.11.2018 у справі №821/1333/16, від 16.04.2020 у справі № 822/3307/17, від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.
Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні з військової служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, судова колегія приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів   Кодексу законів про працю України.
Відповідно до ч. 1   ст. 116 КЗпП України   при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
При цьому згідно ч. 1   ст. 117 Кодексу законів про працю України   в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1   ст. 117 КЗпП України   обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у   ст. 116 КЗпП України.
Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15.
При цьому, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої   ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Наведений правовий висновок щодо застосування положень ст. ст.   116,   117 КЗпП України   викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 826/9793/18 та від 23.04.2020 у справі № 810/3573/18.
Крім того, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене   статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17.
У контексті наведеного посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України», за яким зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права, судова колегія вважає безпідставним, оскільки у вказаному ж рішенні у пункті 58 Європейський суд з прав людини наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (див., наприклад, рішення у справі «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I).
Аналогічна позиція щодо схожих правовідносин викладена Верховним Судом у постанові від 31.10.2019 року у справі № 825/598/17.
Крім іншого, судом першої інстанції всупереч доводів апелянта вірно визначено, що розрахунок належної до стягнення на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні здійснюється за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для часткового їх задоволення.
Відповідно до ч. 1   ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених      статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2      ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3      ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до   ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.   243,   250,   315,      316,   321,      322,   325,   329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09.09.2020 в адміністративній справі №280/126/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили відповідно до   ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.ст.328,    329 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст судового рішення складено 05 лютого 2021 року.

Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва