ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року	Львів	Справа № 460/176/20 пров. № А/857/3997/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі: 
головуючого судді Довгополова О.М., 
суддів  Гудима Л.Я., Судової-Хомюк Н.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -

суддя (судді) в суді першої інстанції – Зозуля Д.П.,
місце ухвалення рішення – м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення: 24 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - ГУ ПФУ в Рівненській області) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії від 10.10.2019 № 106/03.08.-21, яким відмовлено у призначенні пенсії за віком, із зниженням пенсійного віку згідно із ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зобов`язання призначити з 22.08.2019 пенсію за віком із зниженням пенсійного віку згідно із ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особі постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи, яка станом на 1 січня 1993 року проживає в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 від 10.10.2019 № 106/03.08.-21, яким відмовлено у призначенні пенсії за віком, із зниженням пенсійного віку згідно із статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати з 22.08.2019 ОСОБА_1 пенсію за віком із зниженням пенсійного віку, згідно із статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішення мотивоване тим, що період праці та проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення є достатнім для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 6 років, відповідно до ст. 55 Закону України №796-XII від 28.02.1991.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом невірно застосовано при прийнятті рішення у даній справі положення статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки період проживання та роботи в зоні гарантованого добровільного відселення з 10.08.1992 по 01.01.1993 складає 4 місяці 21 день. Відповідно до записів №5-14 трудової книжки НОМЕР_1 позивач працювала в «Ленинском отделении Госбанка г. Ереван», в «Ленинском отделении Промстрой банка г. Ереван», в «Ленинском отделении Жилсоцбанка в г. Ереван» (місто Єреван є столицею Вірменії). Відтак, позивач не могла працюючи у Вірменії проживати в смт. Зарічне. Крім того, зазначає, що згідно копії будинкової книги позивач була прописана в м. Зарічне 20.03.1986 та виписана 24.01.1989, що суперечить листу Зарічненської селищної ради від 02.08.2019 № 33 та викликає сумніви щодо його достовірності. Також зазначає, що суд не врахував майновий стан відповідача щодо стягнення з нього судового збору.
В зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), колегія суддів відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є громадянкою України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) (а.с. 5).
Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 позивач працювала в Ленінському відділені Держбанку м. Єреван з 20.11.1985, в Ленінському відділені Промбудбанку м. Єреван з 01.01.1988, в Ленінському відділені Жилсоцбанку в м. Єреван з 21.04.1988 (а.с. 8-16).
Згідно копії будинкової книги, позивач була прописана в м. Зарічне з 20.03.1986 та виписана 24.01.1989 (а.с. 19). 
Натомість, листом Зарічненської селищної ради від 02.08.2019 № 33 в графі «період реєстрації» зазначено про реєстрацію ОСОБА_1 з 20.03.1986 по даний час - 2019 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).
23.08.2019 ОСОБА_1 звернулася із заявою про призначення пенсії із зниженням пенсійного віку, згідно із ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
10.10.2019 за № 106/03.08-21 відповідачем прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії. Зі змісту вказаного рішення встановлено, що вирішено відмовити в призначенні пенсії за віком згідно з статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за заявою від 23.08.2019 з наступних підстав. Право на пенсію із зниженням пенсійного віку мають потерпілі від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), зокрема, особи, які постійно проживали чи постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше трьох років. Таким особам пенсійний вік зменшується на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання (роботи), але не більше 6 років. Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або працювали у зазначеній зоні у період з моменту аварії по 31 липня 1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Згідно поданих до заяви від 23.08.2019 № 293 документів, підтверджено період роботи в зоні гарантованого добровільного відселення з 10.08.1992. Факт постійного проживання на території гарантованого добровільного відселення становить 04 місяці 21 день. А тому відсутні підстави для призначення пенсії відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с. 6).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ (далі – Закон № 796-ХІІ) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.
Вимогами частин першої та другої статті 55 статті Закону №796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють  у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Початкова величина (3 роки) зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Із зазначених норм слід зробити висновок про те, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії станом на 01.01.1993 не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі ч. 2 ст. 55 Закону України №796-XII від 28.02.1991 - є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року.
При цьому, особам, які додатково проживали у зоні гарантованого добровільного відселення в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки.
Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №556/1153/17, від 11.04.2018 у справі №565/1829/17, від 26.09.2018 року у справі №205/4589/16-а, та враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, згідно якої при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з абз. 7 п.п. 5 п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів про призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, документами, які засвідчують особливий статус особи є: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону № 796-ХІІ підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Згідно зі статтею 65 Закону № 796-ХІІ документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до п. 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 25 серпня 1992 року № 501 (діяв на момент видачі позивачу посвідчення) посвідчення видаються: потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження і особам, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення Уряду про відселення, - на підставі довідки, виданої Київським чи Житомирським облвиконкомом (додаток № 3 або 4).
З аналізу наведених норм права слідує, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796-ХІІ, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 23 травня 2018 року у справі № 398/3509/16-а (2-а/398/54/17).
ОСОБА_1 згідно посвідчення від 26.10.2007 серії НОМЕР_2 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1). 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дані трудової книжки НОМЕР_1 про те, що позивач працювала в Ленінському відділені Держбанку м. Єреван з 20.11.1985, в Ленінському відділені Промбудбанку м. Єреван з 01.01.1988, в Ленінському відділені Жилсоцбанку в м. Єреван з 21.04.1988 не можуть спростувати факту постійного проживання особи у зоні гарантованого добровільного відселення. 
Водночас, згідно копії будинкової книги, позивач була прописана в м. Зарічне 20.03.1986 та виписана 24.01.1989. Довідкою Зарічненської селищної ради від 02.08.2019 № 33 в графі «період реєстрації» зазначено про реєстрацію ОСОБА_1 з 20.03.1986 по даний час 2019 по АДРЕСА_1 .
Відтак, згідно зазначених даних, позивач була зареєстрована та проживала у смт. Зарічне з 20.03.1986 по 24.01.1989 (в період з моменту аварії на ЧАЕС (26.04.1986) по 24.01.1989), тобто вона проживала в зоні гарантованого добровільного відселення 2 роки 8 місяців 29 днів.
Водночас, відповідачем не надано суду доказів того, що в період з 26.04.1986 по 24.01.1989 ОСОБА_1 не проживала у зоні гарантованого добровільного відселення.
Враховуючи наведене, вірним є висновок суду про те, що період роботи та проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення складає 6 років. Початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки, станом на січень 1993 року наявна у позивача, з врахуванням періоду проживання з 26.04.1986 по 24.01.1989 та періоду з 10.08.1992 по 01.01.1993 (який відповідач підтвердив), а відтак станом на 1 січня 1993 року позивач прожила у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, а тому має право на зниження пенсійного віку додатково на 3 роки.
З урахуванням наведеного, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що період праці та проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення є достатнім для призначення їй пенсії із зменшенням пенсійного віку на 6 років, відповідно до ст. 55 Закону України №796-XII.
Отже, безпідставними є доводи апелянта про те, що судом невірно застосовано при прийнятті рішення у даній справі положення статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача були відсутні правові підстави для відмови позивачу у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Колегія суддів зазначає про безпідставність покликань апелянта на те, що суд не врахував майновий стан відповідача щодо стягнення з нього судового збору, оскільки такий є суб`єктом владних повноважень та відповідно до імперативних вимог статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.  
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін..
Керуючись ст. ст. 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд – 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року у справі № 460/176/20 залишити без змін.
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Довгополов 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повне судове рішення складено 17.02.2021 року