Дата документу 16.03.2021 Справа № 310/5378/17

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №310/5378/17        Головуючий у 1 інстанції: Полянчук Б.І.
Провадження № 22-ц/807/785/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» березня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2019 року у справі за позовом заступника прокурора Прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про витребування майна, 

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2017 року заступник прокурора Прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про витребування майна.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що під час опрацювання інформації, розміщеної у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було встановлено, що об`єкт нерухомого майна, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , протиправно вибув із державної власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 жовтня 2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Порохнею О.В. та зареєстровано в реєстрі під номером 1229, за яким ПАТ «Приазовкурорт» відчужено ОСОБА_2 об`єкт нерухомого майна за вказаною адресою, що складається з основної будівлі літера «А» з прибудовою «а», загальною площею 91,3 кв. м, ворота №1, паркан №2, замощення, №І. Право власності на зазначене майно на підставі цієї угоди 05 жовтня 2016 року зареєстровано за ОСОБА_2 . Відчуження зазначеного нерухомого майна здійснено ПАТ «Приазовкурорт» без наявності на це належних правових підстав.
Пунктом 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року №165 «Про оформлення права власності» надано згоду на оформлення права власності за ЗАТ «Приазовкурорт» на об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі «А», прибудови «а» та споруд. Бердянською міжрайонною прокуратурою вищевказаний пункт рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради оскаржено до Господарського суду Запорізької області.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі № 11/5009/7948/11, яке набрало законної сили, визнано недійсним пункт 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності», визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на об`єкти нерухомого майна, що складається з основної будівлі «А», прибудови «а» та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , а також витребувано їх з чужого незаконного володіння ПАТ «Приазовкурорт» та зобов`язано повернути у власність держави Україна в особі Фонду державного майна України.
На підставі зазначеного просив витребувати у власність держави в особі Фонду державного майна України з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 928862123104, за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі «А» з прибудовою «а» загальною площею 91,3 кв. м., ворота № 1, паркан № 2, замощення, № І.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2019 року позов задоволено.
Витребувано у власність держави в особі Фонду державного майна України з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі «А» з прибудовою «а» загальною площею 91,3 кв. м, воріт № 1, паркану № 2, замощення І.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 серпня 2019 року виправлено описку в рішенні суту та викладено абзац другий в наступній редакції: «Витребувати у власність держави в особі Фонду державного майна України з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 928862123104, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з основної будівлі «А» з прибудовою «а», ворота № 1, паркан № 2, замощення І».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на відсутність у Фонду державного майна України права власності на спірне майно, презумпцію правомірності правочину - договору купівлі-продажу від 05 жовтня 2016 року, на підставі якого ОСОБА_2 набув право власності на спірне майно, незалучення всіх співвласників до розгляду справи, перебудову та видозміну спірного майна на час розгляду справи, пропуск позивачем строку позовної давності, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 10 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2019 року скасовано в частині задоволення позову про витребування у ОСОБА_1 1/4 частки об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та відмовлено в цій частині позову.
У іншій частині позовних вимог рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і касаційну скаргу Фонду державного майна України задоволено частково. Постанову Запорізького апеляційного суду від 10 липня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає. 

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що судовим рішенням пункт 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності», як правову підставу реєстрації спірного майна, якерозташоване за адресою: по АДРЕСА_1 , за ЗАТ «Приазовкурорт» визнано недійсним, а тому товариство не мало права відчужувати майно ОСОБА_2 , а він, в свою чергу, на мав права продавати 1/2 частки зазначеного майна на підставі договору купівлі-продажу від 22.10.2016 року ОСОБА_1 .

При цьому, вирішуючи питання про додержання прокурором позовної давності при зверненні до суду з позовом, суд вважав, що прокурор і держава в особі фонду державного майна дізнались про порушення свого права з часу набрання рішенням господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року законної сили - 03 листопада 2016 року, яким визнано недійсним пункту 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності» щодо оформлення права власності на спірне нерухоме майно на ПАТ «Приазовкурорт».

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин за заявами відповідачів, оскільки прокурор звернувся з позовом до суду 15 серпня 2017 року в межах трирічного строку позовної давності, та визнав обґрунтованими позовні вимоги прокурора щодо витребування у відповідачів спірного нерухомого майна на користь держави в особі Фонду державного майна України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що пунктом 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003року №165 «Про оформлення права власності» надано згоду на оформлення права власності за ЗАТ «Приазовкурорт» на об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі «А», прибудови «а» та споруд.

На підставі договору купівлі-продажу від 05 жовтня 2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Порохнею О.В. та зареєстровано в реєстрі під номером 1229, Публічним акціонерним товариством «Приазовкурорт» відчужено ОСОБА_2 об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі літера «А» з прибудовою «а» загальною площею 91,3 кв. м, воріт № 1, паркану № 2, замощення № І (т.1, а.с.25-26).

22 жовтня 2016 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 1/2 частину вказаної нежитлової будівлі (т.1,а.с.27-28).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 22 червня 2017 року об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 належить по 1/2 частці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1, а.с.29-30).

Рішенням господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі № 11/5009/7948/116:
-визнано недійсним пункт 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року №165 «Про оформлення права власності», 
-визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на об`єкт нерухомого майна що складається з основної будівлі «А», прибудови «а» та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , 
-витребувано його з чужого незаконного володіння ПАТ «Приазовкурорт» та зобов`язано повернути у власність держави Україна в особі Фонду державного майна України (т.1, а.с.10-13).

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 03 листопада 2016 року рішення господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі 11/5009/7948/11 залишено без змін (т.1, а.с.14-22).
Постановою Вищого господарського суду України від 06 грудня 2017 року постанова Донецького апеляційного господарського суду від 03 листопада 2016 року скасована в частині залишення без змін рішення Господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року, яким задоволено позовні вимоги про визнання недійним пункту 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради № 165 від 03 квітня 2003 року «Про оформлення права власності»; визнання права власності за державою Україна в особі Фонду державного майна України на об`єкти нерухомого майна Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» за адресами АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі «А», прибудови «а» та споруд, витребування зазначеного майна з чужого незаконного володіння у власність держави.

Справу в цій частині передано на новий розгляд до Донецького апеляційного господарського суду (т.1, а.с.136-138).

Постановою Донецького апеляційного господарського суду Донецької області від 01 березня 2018 року рішення господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі 11/5009/7948/11 в частині визнання недійним п. 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради №165 від 03 квітня 2003 року «Про оформлення права власності» та визнання права власності за державою Україна в особі Фонду державного майна України на об`єкти нерухомого майна - будівлі по АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі «А», прибудови «а», залишено без змін.

Рішення господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі 11/5009/7948/11 в частині задоволення позовних вимог про витребування нерухомого майна ПрАТ «Приазовкурорт» за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з основної будівлі «А», прибудови «а» та споруд, з чужого незаконного володіння у власність держави - скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. 

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» на рішення Господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі №11/5009/7948/11 в частині розгляду вимог про витребування майна ПАТ «Приазовкурорт» - будівлі по  АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння фізичної особи  ОСОБА_2  у власність держави - закрито (т.1, а.с.193-201).

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2018 року постанову Донецького апеляційного господарського суду від 01 березня 2018 року у справі №11/509/7948/11 скасовано в таких частинах:
-в частині задоволення позовних вимог про визнання за державою Україна в особі Фонду державного майна України права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані по АДРЕСА_1 , та які складаються з основної будівлі «А», прибудови «а» і споруд (ворота №1, паркан №2, замощення №1), і в цій частині закрито провадження у справі;
-в частині закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» на рішення Господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року у справі №11/509/7948/11 в частині розгляду вимог про витребування майна Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» - будівлі по АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння фізичної особи ОСОБА_2 у власність держави. У решті постанову залишено без змін (т.3, а.с.196-202).

Отже, за результатами розгляду справи №11/5009/7948/11 постановою Донецького апеляційного господарського суду Донецької області від 01 березня 2018 року та рішенням господарського суду Запорізької області від 01 березня 2012 року встановлено, що: 
- Фонд державного майна України був уповноважений державою здійснювати функції щодо управління майном громадських організацій колишнього Союзу PCP, що розташоване на території України, 
- спірне нерухоме майно на момент прийняття виконавчим комітетом Бердянської міської ради рішення від 03 квітня 2003 року № 165 перебувало у державній власності, а тому у виконавчого комітету Бердянської міської ради не було підстав для визнання права власності на спірне нерухоме майно за ЗАТ «Приазовкурорт».

Ці факти є преюдиційними, а тому відповідно до положень частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягають доведенню у справі, що розглядається.

Оскільки цими судовими рішеннями пункт 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності», як правову підставу реєстрації спірного майна за ЗАТ «Приазовкурорт» визнано недійсним, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що товариство не мало права його відчужувати ОСОБА_2 , а він, в свою чергу, на мав права продавати 1/2 частки зазначеного майна на підставі договору купівлі-продажу від 22.10.2016 року ОСОБА_1 .

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а в разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 125), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 146), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.43), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 92)).

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1цс15, відповідно до вимог статей 330 і 388 ЦК України право власності презюмується і не припиняється із втратою законним власником цього майна. Якщо останній не був стороною договору іпотеки та не був учасником справи щодо дійсності такого договору, однак за рішенням суду у відповідній справі право власності на таке майно визнане за іншою особою, законний власник може його витребувати, оскільки воно вибуло з володіння власника поза волею останнього.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц повторила, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Тому не є ефективним способом захисту права власника для мети витребування ним його майна з чужого незаконного володіння оспорювання не тільки рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, але й договорів, інших правочинів щодо спірного майна та документів, що посвідчують відповідне право. Останні не є підставами набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності. Такою підставою є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 94); постанову Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-67цс14).

З огляду на вищевикладене, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що постановою Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі №11/509/7948/11 було відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання права власності за державою Україна в особі Фонду державного майна, а також закрито провадження в частині вимог про витребування майна від ПрАТ «Приазовкурорт» у власність держави.

Постановою Верховного Суду від 26.06.2018 року в позовних вимогах до ПрАТ «Приазовкурорт» про визнання права власності за державою України в особі Фонду державного майна було відмовлено з тих підстав, що на час розгляду справи, ПрАТ «Приазовкурорт» вже не був власником спірного майна, а ним був ОСОБА_2 , а тому неможливо витребувати від відповідача в особі ПрАТ «Приазовкурорт» неналежне йому майно, а спір з ОСОБА_2 мав розглядатись за правилами цивільного, а не господарського судочинства.

Отже вищевказані підстави відмови в задоволенні позову до відповідача ПрАТ «Приазовкурорт» у господарський справі не є вирішенням позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2 . 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3234/16 (провадження № 12-128гс19) зроблено такі висновки: «7.8. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
7.9. Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
7.10. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
7.11. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
7.12. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 74 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше
7.13. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
7.18. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.
7.19. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що оскільки право власності територіальної громади м. Львова на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли Львівська міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи.
7.20. Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.
7.21. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.
7.22. Тому Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що перебіг позовної давності починається від дня, коли позивачу стало відомо про рішення суду щодо спірної ділянки в іншій справі».

За матеріалами справи спірне нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вибуло з володіння з державної власності у володіння іншої особи ПАТ «Приазовкурорт» на підставі пункту 7.13.10 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003 року № 165 «Про оформлення права власності».

Як встановлено Верховним Судом у постанові від 26 червня 2018 року у справі №11/5009/7948/11, з позовом до виконкому Бердянської міської ради Запорізької області, Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» про визнання недійсним, зокрема, пункту 7.13.10 рішення виконкому Бердянської міської ради Запорізької області від 03.04.2003 року №165, визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований по АДРЕСА_1 , який складається з: основних будівель «А, А1» та споруд, Бердянський міжрайонний прокурор Запорізької області (далі-прокурор) звернувся до господарського суду Запорізької області у грудні 2011 року після проведення чергової перевірки у 2011 році (т.3, а.с196-202).

Обставини справи щодо часу, з якого Фонд державного майна України міг дізнатися про порушення свого права оспорюваним рішенням виконкому Бердянської міської ради Запорізької області від 03.04.2003 року №165 були предметом розгляду Донецького апеляційного господарського суду у постанові від 03.11.2016 року у справі №11/5009/7948/11.

Під час розгляду справи №11/5009/7948/11 господарськими судами також досліджувалось питання строків звернення прокурора з позовом до суду. 

Зокрема, господарські суди першої інстанції (т.1, а.с.10-13), апеляційної інстанції (т.1, а.с.14-21, ) та касаційної інстанції (т.3, а.с. 196-202) дійшли висновку про відсутність пропуску строку позовної давності Фондом державного майна України, який дізнався про порушення свого права щодо об`єкту нерухомого майна, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , лише після проведення прокуратурою відповідної перевірки у 2011 році та звернувся до суду у 2011 році (т.1, а.с.10-13) з відповідним позовом.

Так, вирішуючи клопотання ПАТ «Приазовкурорт» про застосування позовної давності, Донецький апеляційний господарський суд у постанові від 03.11.2016 року у справі №11/5009/7948/11 за позовом Бердянського міжрайонного прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, Приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: КП «Бердянське бюро технічної інвентаризації», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», про визнання недійсним пунктів рішення Бердянської міської ради №165 (зокрема, пункту 7.13.10) від 03.04.2003 року, визнання права власності на об`єкти нерухомого майна; витребування із чужого незаконного володіння об`єктів нерухомого майна (т.2, а.с.42-51), зазначив наступне.

«Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 ст.32 цієї Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національному законодавстві держав - учасниць Конвенції виконує кілька завдань у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія «Юкос» проти Росії, пункт 51 рішення від 22.10.1996 р. за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполучених Королівства).
У ЦК України позовна давність визначена як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосуванню якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК України).
При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування судом матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.
Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції чинній на час подання позову в даній справі) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів держави або громадянина в суді в межах повноважень, визначених в законі звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справи за його участю, тощо.
Згідно з частиною першою четвертою статті 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовами інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі несе обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладання мирової угоди.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
Як зазначалося в позовній заяві прокурора з даної справи:
- Постановою ВРУ від 04.02.1994р. № 3943-ХП «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР визначено, що тимчасово до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, останнє є загальнодержавною власністю. Пунктом 3 цієї постанови також передбачено, що до законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, ФДМУ здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій ( їх структурних підрозділів),
- згідно зі статтею 1 Тимчасового положення про ФДМУ затвердженого постановою ВРУ від 07.07.1992р. названий фонд здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна та виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю
Відтак, на думку прокурора власником спірного майна на момент видання спірного розпорядження була держава в особі ФДМУ, який визначено позивачем по цій справі.
Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який на думку прокурора мав відповідні повноваження щодо спірного майна, то й перебіг позовної давності мав розпочатися з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган, а не Прокурор.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 13.04.2016р. № 907/238/15. В іншій постанові від 22.04.2015р. № 916/2122/13 Верховний суд також навів правовий висновок, згідно з яким за змістом частини першої другої, четвертої статті 29 ГПК України, ст.261 ЦК України в разі звернення прокурора в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції держави в у спірних правовідносинах, позовна давність повинна обраховуватися із дати, коли саме позивачу (яким є орган в інтересах якого звернувся до суду прокурор) стало відомо про порушення його права, а не з моменту коли про порушене право стало відомо прокурору.
За приписами ГПК України:
- при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховую висновки Верховного суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 -16 цього Кодексу (частина третя ст.82),
- висновок щодо застосування норми права, викладені у постановах Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (частина перша статті 111-28).
У підпункті 4.1. пункту 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» також зазначено, що якщо у передбачених законом випадках з позовами до господарського суду звертається прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.
При встановленні початку перебігу строку позовної давності для позивача по цій справі (Фонд державного майна України) та наявності або відсутності поважних причин, його пропуску судова колегія виходить з наступного.
Як вбачається з тексту позовної заяви прокурор та позивач (який є власником спірного майна) просять суд визнати недійсним та скасувати рішення органу місцевого самоврядування щодо оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, визнати право власності за державою та витребувати спірне майно із чужого незаконного володіння.
Позов подано у листопаді 2011 року.
Відповідно до приписів п.4 ст.268 ЦК України, який був чинним на момент звернення до суду з зазначеним позовом, строк позовної давності не застосовувався до вимог, зокрема, на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право.
В подальшому, зазначений пункт було виключено, проте, згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу 1 Закону України від 20.12.2011р. № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України про вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.
Як зазначалося вище, рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради, яке є правовим актом органу місцевого самоврядування, порушує права власності держави на спірні об`єкти нерухомості.
Згідно із частинами першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності
До правовідносин, які виникли під час дії нормативного правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність але якщо права і обов`язки зберігалися і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Проте положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинно ставитися під сумнів сталість цивільного обороту, підтримують яку норми про позовну давність. Тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.
Отже з огляду на статус держави та її органів, як суб`єкта владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюється на позови прокуратури, які пред`явлені від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади або органу місцевого самоврядування.
На такі позови поширюється положення ст.257 ЦК України щодо загальної позовної давності і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коди держава в особі її органів як суб`єкта владних повноважень довідалась або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів (постанова ВСУ від 16.09.2015р.).
Тому висновок місцевого господарського суду, що до не поширення строку позовної давності на вимоги, які заявлені в цій справ, є, на думку колегії суддів, не вірним.
Про те, судова колегія приходить до висновку, що в даному випадку, Фондом державного майна України не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушене право саме з боку відповідачів по цій справі (ПрАТ Приазовкурорт» та виконавчий комітет Бердянської міської ради) він дізнався лише після проведення у 2011 році прокуратурою відповідної перевірки.
Зазначене ґрунтується на наступному.
З матеріалів справи не вбачається, що позивач (ФДМУ) дійсно був обізнаний саме з моменту прийняття виконавчим комітетом Бердянської міської ради спірного рішення, що спірне майно знаходиться у статутному капіталі ПрАТ «Приазовкурорт» та передано останньому у власність.
Документами справи також не підтверджується, що про передачу спірного майна саме до статутного капіталу ПрАТ «Приазовкурорт» Фонд державного майна України дізнався раніше 2011 року (час перевірки, яку проводила прокуратура).
Доводи відповідача, що позивач - Фонд державного майна України про порушення свого права дізнався ще у 1997 році під час звернення Фонду до суду з позовом до АТ «Укрпрофоздоровниця» про визнання недійсним установчих документів саме з тих підстав, що до статутного фонду було передано основні фонди та оборотні кошти санаторно-курортних закладів, що є у державній власності, а тому позивач безумовно знав про порушення права власності держави на спірне майно не можуть бути прийняти судовою колегією до уваги з огляду на наступне.
Так, під час розгляду справи № 137/7 досліджувалися питання щодо дійсності установчих документів акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» (виключно), а не підстави передачі спірного майна.
Таким чином, рішення Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997р. у справі №137/7 за позовом Фонду державного майна України до АТ «Укрпрофоздоровниця» не підтверджує того, що Фонд був обізнаний про факт передачі Федерацією профспілок України до статутного капіталу акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» майна, в тому числі і спірного.
Вказаним рішенням було встановлено тільки відповідність установчих документів акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» вимогам Закону України «Про господарські товариства» та Закону України «Про підприємництво», і не визнавалося право власності акціонерного товариства на майно, що знаходиться в його користуванні, а також не встановлювався перелік такого майна.
Крім того, передача майна у відання Української республіканської ради профспілок жодним чином не мала наслідком зміни форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним.
Таким чином, твердження відповідача, що Фонду стало відомо про порушення свого права з боку відповідачів по цій справі, ще у 1997 року не відповідає дійсності.
Про наявність рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради, яке оскаржується по цій справі, у 1997 році Фонд взагалі не міг знати, оскільки це рішення прийнято пізніше ніж відбувався розгляд справи № 137/7, а тому не могло бути предметом дослідження по справі №137/7, так само як і набуття права власності на спірне майно з боку ПрАТ «Приазовкурорт».
Згідно письмових пояснень Фонду державного майна України, з метою виконання завдань, передбачених ч.2 ст.4 Закону України «Про мораторій на відчуження майна, яке перебуває у володіння Федерації профспілок України», відповідно до наказу Фонду державного майна України від 11.06.2007р. № 910, було створено регіональні робочі комісії, яким доручено, зокрема провести інвентаризацію нерухомого майна санаторно-курортного, туристичного та фізкультурно-спортивного призначення, які перебувають у володінні Федерації профспілок України. Ключовим питанням при проведенні вказаної інвентаризації та основою для ефективної роботи комісії було складання переліку нерухомого майна санаторно-курортного, туристичного та фізкультурно-спортивного призначення, які перебувають у володінні Федерації профспілок України.
Про те, зазначений вище наказ було скасовано постановою Окружного адміністративного суду міста Києва по справі № 8/3 від 26.09.2007 р.
Крім того, президією Федерації профспілок України 19.07.2007р. було прийнято постанову № П-13-7 «Про загострення ситуації навколо профспілкового майна», пунктом 4 якої заборонено керівництву Федерації профспілок України, всеукраїнським профспілкам, територіальним об`єднанням організації профспілок, підприємствам, заснованим Федерацією профспілок України, а також ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», ПрАТ «Укрпрофтур» та іншим суб`єктам господарювання надавати будь-яку інформацію щодо об`єктів профспілкової власності на запити державних органів.
Прийняття вказаної постанови та скасування наказу ФДМУ, в свою чергу, унеможливлювало належне виконання Фондом державного майна України проведення інвентаризації майна, яке перебуває у віданні Федерації профспілок та заснованих нею господарських товариств.
З огляду на наведене, судова колегія приходить до висновку, що, в даному випадку, строк позовної давності Фондом державного майна пропущено не було, і про своє порушене право саме відповідачами по цій справі він дізнався тільки за наслідками перевірки, яка була проведена прокуратурою.
Твердження представника ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофозодоровниця», що про порушене право позивач був обізнаний раніше про що свідчить угода про взаємодію ФДМУ та ФПУ № 299 від 04.07.2006р., якою передбачено створення спільних груп для проведення інвентаризації об`єктів Федерації професійних спілок України, не можуть бути прийняти судовою колегією до уваги, оскільки доказів, що зазначені групи було створено та проведення ними відповідної інвентаризації матеріали справи не містять.
Наданий другим відповідачем до своїх пояснень лист Федерації професійний спілок України (датований червнем 2007р.) на адресу Робочої комісії Кабінету Міністрів України, лише свідчить, що саме робочій комісії Кабінету Міністрів України було надано матеріали інвентаризації. Про те, встановити, що дані матеріали містили інвентаризацію і спірних об`єктів, встановити не можливо.
Неодноразово посилання другого відповідача та третьої особи, на Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 р. знаходилися у віданні Федерації незалежних профспілок України, до якого входить і спірне майно, який було складено на виконання вимог постанови ВРУ від 11.11.1996р. № 461/96-ВР «Про проект Постанови Верховної ради України про тлумачення Постанови ВРУ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» Фондом державного майна України, не може бути прийняти судовою колегією до уваги з наступних підстав.
Зазначений перелік був складений у 1997 році та визначав перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991р. знаходилися у віданні Федерації незалежних профспілок України.
Згідно правових висновків Верховного суду України, про що зазначалося вище, передача спірного майна у відання Федерації незалежних профспілок України не призводила до зміни форми власності спірного майна, яке як було так і залишилося
Крім того, Перелік було складено до оформлення права власності на спірне майно за другим відповідачем та до прийняття оскаржуваного рішення, а тому не може бути доказом, що позивач мав можливість дізнатися про порушене право у 1996-1997р., оскільки порушення прав позивача з боку відповідачів по цій справі відбулося значно пізніше. 
Відмовляючи в задоволенні клопотання ПАТ «Приазовкурорт» про застосування позовної давності, господарський суд дійшов висновку про те, що в даному випадку, строк позовної давності Фондом державного майна пропущено не було».

Матеріали справи не містять належних доказів, наданих відповідачамиОСОБА_2 , ОСОБА_1 , що інформацію про порушення права Фондом державного майна України можна було отримати раніше.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що Фондом державного майна України не пропущено строк позовної давності, про порушення права держави в особі ФДМУ, позивач дізнався після проведення прокурором перевірки в 2011 році.

До цього ж, у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 рокуу справі №11/5009/7948/11, на яку в апеляційній інстанції посилаються відповідачі, колегія суддів зауважила, що рішення виконкому №165 від 03.04.2003 року « Про оформлення права власності» станом на дату його прийняття об`єктивно не могло стосуватись прав та обов`язків  ОСОБА_2 , які виникли лише у жовтні 2016 року ( на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.2016 року) (т.3, а.с.196-202).

Оскільки право власності ОСОБА_1 на спірну нерухомість виникло на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_2 22 жовтня 2016 року, колегія суддів також приходить до висновку про те, що рішення виконкому №165 від 03.04.2003 року «Про оформлення права власності» станом на дату його прийняття об`єктивно не могло стосуватись також прав та обов`язків  ОСОБА_1 . 

До суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прокурор в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся в серпні 2017 року.

За вказаних обставин, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що строк позовної давності слід відраховувати від дати набрання законної сили постановою Донецького апеляційного суду від 03.11.2016 року, якою залишено без змін рішення господарського суду.

Однак, враховуючи, що позивачем не було пропущено строк позовної давності, оскільки про порушене право Фонд дізнався лише у 2011 році після проведеної прокурором перевірки, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення позову про витребування у власність держави в особі Фонду державного майна України з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо незалучення судом до участі у справі інших співвласників нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , зокрема, ОСОБА_4 , яка набула права власності на 1/4 частини спірного майна на підставі рішення суду, колегія суддів вважає неприйнятними з огляду на таке.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, підставою для державної реєстрації 19.04.2019 року державним реєстратором виконавчого комітету Бердянської міської ради права власності  ОСОБА_4  на 1/4 частку нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 є рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27.10.2017 року (т.2, а.с.224-228).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27.10.2017 року у справі № 310/4736/17 задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частку нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 .

Постановою Запорізького апеляційного суду від 18.08.2020 року у справі № 310/4736/17 задоволено апеляційну скаргу Фонду державного майна України, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27.10.2017 року скасовано, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя залишено без задоволення (т.3, а.с.112-113).

Пунктом 1 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суть державної реєстрації прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Відповідно до висновків, які викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020року у справі № 910/10987/18, у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 року у справі № 916/675/15, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17, за змістом статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, на підставі відповідного документу, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.
Отже, відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є дійсним, до поки чинною є правова підстава для його внесення. 

Таким чином, скасування рішення суду першої інстанції про поділ спільного майна подружжя та визнання за ОСОБА_4  права власності на 1/4 частку нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , є наслідком припинення в останньої речового права, визнаного цим рішенням, оскільки інші підстави виникнення у неї права власності на нерухоме майно (з урахуванням відомостей зазначених у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) відсутні.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано той факт, що спірна нерухомість має нові споруди, оскільки, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.2, а.с.225), підсобна будівля «Б» на земельній ділянці по АДРЕСА_1 є самочинно збудованим майном. 

Враховуючи викладене, рішення суду відповідно до вимог ст.376 ЦПК України підлягає зміні в частині визначення початку перебігу строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2019 року у цій справі змінити з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови апеляційного суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 березня 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова