ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и
04 березня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/5541/20	
(суддя Сидоренко Д.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Панченко О.М.,     
за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною  скаргою Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі №160/5541/20 за позовом  Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до  комунального підприємства «Міжнародний Аеропорт Кривий Ріг» Криворізької міської ради про стягнення адміністративно-господарських санкцій,-

                                                                  ВСТАНОВИВ: 

Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів 20 травня 2020 року звернулось до суду з позовом до комунального підприємства «Міжнародний Аеропорт Кривий Ріг» Криворізької міської ради, згідно з яким просить стягнути з відповідача на користь держави в особі позивача суму адміністративно-господарських санкцій у сумі 243712,92 грн. 
Позов обґрунтовано тим, що відповідачем в порушення вимог, визначених ст.ст. 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», не сплачено в строк до 15.04.2020 року адміністративно-господарські санкції у розмірі 243712,92 грн. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду мотивовано тим, що обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатися пошуком осіб з інвалідністю для працевлаштування. При цьому, судом першої інстанції зроблено висновок про те, що матеріалами справи підтверджується, що відповідачем  КП «Міжнародний Аеропорт Кривий Ріг» Криворізької міської ради подавалися до Криворізького міськрайонного центру зайнятості звіти згідно з формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» від 17.01.2020 року, вих.№1.7-45 від 13.03.2019 року, вих. №1.7-49 від 12.04.2019 року, вих. №1.7-57 від 08.05.2019 року, вих. №1.7-60 від 20.06.2019 року, вих. №1.7-70 від 19.07.2019 року, вих. №1.7-71 від 16.08.2019 року, вих. №1.7-72 від 13.09.2019 року, вих. №1.7-82 від 11.10.2019 року, вих. №1.7-86 від 08.11.2019 року, вих. №1.7-88 від 06.12.2019 року.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржив його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що адміністративно-господарські санкції є альтернативним грошовим зобов`язанням обов`язку виконати норматив з працевлаштування осіб з інвалідністю, отже відповідач зобов`язаний був самостійно сплатити в термін до 15.04.2020 року адміністративно-господарські санкції у розмірі 243712,92 грн.
Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на нєї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що відповідно до звіту форми №10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу КП «Міжнародний Аеропорт Кривий Ріг» Криворізької міської ради складає 182 особи; кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог Закону – 7 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність склала 4 особи (а.с. 6). 
На підставі наданого відповідачем звіту за 2019 рік позивачем здійснено розрахунок боргу, відповідно до якого сума адміністративно-господарських санкцій склала 243712,92 грн.
Стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій за не зайняті робочі місця особами, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, у 2019 році у сумі 243712,92 грн. є предметом спору переданого на вирішення суду. 
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.
Частиною першою статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон № 875-ХІІ) встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.
Водночас, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Зі змісту частини другої статті 218 Господарського кодексу України вбачається, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).
Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.
Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» №5067 (далі - Закон № 5067) роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.
На виконання пункту 4 частини третьої статті 50 Закону № 5067 наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)». 
В контексті прийнятого Закону № 5067 та затвердженого Порядку подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми №3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року за №70, у 2019 році відповідачем було подано звіт форми №3-ПН про наявність вакантних робочих місць від 05.02.2019 року (а.с. 160).
При цьому відповідачем 14.03.2019 року, 12.04.2019 року, 08.05.2020 року, 20.06.2019 року, 19.07.2019 року, 16.08.2019 року, 13.09.2019 року, 11.10.2019 року, 08.11.2019 року, 06.12.2019 року направлялась до Криворізького міськрайонного центру зайнятості інформація про підтвердження актуальності укомплектування вакансій за сприяння Державної служби зайнятості України (а.с.27-37).
Відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» та затвердженого Порядку подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми №3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії.
Отже, із аналізу вказаної норми вбачається, що законодавством не встановлено періодичності подачі звітності за формою №3-ПН, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну відкриту вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми №3-ПН Інформація про попит на робочу силу (вакансії) у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Вказане свідчить, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
Необґрунтованих відмов у працевлаштуванні інвалідів від КП «Міжнародний Аеропорт Кривий Ріг» Криворізької міської ради до Криворізького міськрайонного центру зайнятості не надходило. Доказів іншого позивачем не надано.
Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач у звітному 2019 році подав до Державної служби зайнятості звіт форми № 3-ПН, що свідчить про надання органам, що здійснюють працевлаштування осіб інформації необхідної для організації працевлаштування інвалідів та протягом 2019 року підтверджував актуальність укомплектування вакансій.
За правилами, визначеними статтею 20 Закону № 875 підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.
Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.
Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів). Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону.
Аналіз вищезазначених норм законодавства свідчить про те, що законодавцем чітко визначено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані:
- виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця,
- створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;
- забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством;
-надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів;
- звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість і працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;
- в разі не виконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.
Відтак на роботодавця покладається обов`язок самостійного працевлаштування інвалідів шляхом створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів, в тому числі і центри зайнятості. В свою чергу, закон не покладає на останнього обов`язок здійснювати самостійний пошук працівників - інвалідів.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі П/811/693/17, від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16, від 13 червня 2019 року у справі №819/639/17.
При цьому, Законом № 875 також визначено, що працевлаштування інвалідів здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такого інваліда.
З огляду на викладене, обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості. Механізм реалізації зазначеної програми працевлаштування передбачає здійснення певних заходів з боку підприємств.
Доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, є звіт форми № 3-ПН.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16.
До обов`язків роботодавців щодо забезпечення працевлаштування інвалідів в силу приписів частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої та п`ятої статті 19 Закону № 875 фактично віднесено укладання трудового договору з інвалідом, який самостійно звернувся до роботодавця або був направлений до нього державною службою зайнятості (бо в силу статті 21 Кодексу законів про працю України саме наявність трудового договору вказує на виникнення у працівника обов`язку виконувати певну роботу, а у роботодавця обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці), а у силу приписів частини третьої статті 18 названого закону - підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Разом з тим, як випливає з приписів частини третьої статті 18 Закону № 875 до обов`язків органів державної служби зайнятості законодавцем віднесена організація працевлаштування інвалідів, бо саме з цією метою роботодавці зобов`язані надавати державній службі зайнятості відповідну інформацію.
Таким чином, передбачена частиною першою статті 20 Закону № 875 міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов`язку здійснити грошовий платіж на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або 1) в разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 18 Закону № 875, а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або 2) у разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої та п`ятої статті 19 Закону № 875, що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.
Враховуючи те, що відповідачем направлялася інформація до центру занятості, при цьому позивачем не надано доказів відмови з боку відповідача у прийнятті на роботу направлених працівників, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що відповідачем здійснено всіх заходів для працевлаштування інвалідів, зокрема, повідомлення центру зайнятості про наявність вакантних посад для працевлаштування інвалідів, а тому застосування до нього адміністративно-господарських санкцій є безпідставним.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що у відповідності до положень пункту 3 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Так, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується, що відповідачем  КП «Міжнародний Аеропорт Кривий Ріг» Криворізької міської ради подавалися до Криворізького міськрайонного центру зайнятості звіти згідно з формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» від 17.01.2020 року, вих.№1.7-45 від 13.03.2019 року, вих. №1.7-49 від 12.04.2019 року, вих. №1.7-57 від 08.05.2019 року, вих. №1.7-60 від 20.06.2019 року, вих. №1.7-70 від 19.07.2019 року, вих. №1.7-71 від 16.08.2019 року, вих. №1.7-72 від 13.09.2019 року, вих. №1.7-82 від 11.10.2019 року, вих. №1.7-86 від 08.11.2019 року, вих. №1.7-88 від 06.12.2019 року.
Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскільки відповідачем звіти за формою №3-ПН до центр Криворізького міськрайонного центру зайнятості за «вих.№1.7-45 від 13.03.2019 року, вих. №1.7-49 від 12.04.2019 року, вих. №1.7-57 від 08.05.2019 року, вих. №1.7-60 від 20.06.2019 року, вих. №1.7-70 від 19.07.2019 року, вих. №1.7-71 від 16.08.2019 року, вих. №1.7-72 від 13.09.2019 року, вих. №1.7-82 від 11.10.2019 року, вих. №1.7-86 від 08.11.2019 року, вих. №1.7-88 від 06.12.2019 року» не подавалися, за цими вихідними подавалася інформація про підтвердження актуальності укомплектування вакансій за сприяння Державної служби зайнятості України (а.с.27-37), а не звіт за формою №3-ПН.
Звіт за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» від 17.01.2020 року на який послався суд першої інстанції не має відношення до спірних відносин, оскільки предметом спору у цій справі є стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій за не зайняті робочі місця особами, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність у 2019 році, в той час як зазначений звіт було подано у січні 2020 року, тобто після виникнення спірних відносин.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати, апеляційну скаргу задовольнити частково та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -
                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі №160/5541/20 – скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 04 березня 2021 року
                    Повне судове рішення складено 05 березня 2021 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко