Ухвала
1 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 129/250/18
провадження № 51-401 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого         ОСОБА_1 ,
суддів                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 24 липня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_4 , 
встановив:
Гайсинський районний суд Вінницької області вироком від 24 липня 2020 року засудив 
ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , раніше судимого 6 березня 2017 року Гайсинським районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) до  покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу,
за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. 
На підставі ч. 1 ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 
6 березня 2017 року, визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років. 
У строк відбуття покарання ОСОБА_4 зараховано період його перебування під вартою з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирішено питання щодо стягнення судових витрат і долю речових доказів.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 35 000 грн у рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 27 жовтня 2020 року зазначений вирок залишив без зміни.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що                       він у ніч із 17 на 18 жовтня 2017 року близько 01:00 у квартирі АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час сварки, що переросла в бійку з ОСОБА_7 , маючи прямий умисел на протиправне позбавлення життя ОСОБА_7 , умисно завдав останньому удару кухонним ножем у ліву передню надключичну ділянку з проникненням у ліву грудну порожнину з пошкодженням лівої легені, внаслідок чого спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, від яких ОСОБА_8 помер на місці події.
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_5 ,посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність,порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_4 та направлення справи на новий судовий розгляд у суд першої інстанції. Вважає, що дії останнього кваліфіковано за 
ч. 1 ст. 115 КК неправильно, оскільки він не бажав смерті потерпілому, і тому підлягають перекваліфікації на ч. 2 ст. 121 цього Кодексу. Крім того, зазначає, що суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання, не повною мірою врахував обставини, що його пом`якшують: щире каяття, правдиві показання, зізнання, активне сприяння розкриттю злочину.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі —КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину проти життя та здоров`я особи зроблено з додержанням ст. 23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено перевіреними під час судового розгляду доказами, оціненими у переважній більшості відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу. Ці докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.
Твердження сторони захисту про необхідність кваліфікації дій засудженого за ч. 2
ст. 121 КК України є необґрунтованими та спростовуються встановленими фактичними обставинами кримінального правопорушення.
Так, ч. 1 ст. 115 КК передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
У свою чергу ч. 2 ст. 121 КК передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Умисне вбивство відрізняється від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, і визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.
Умисел має дві характерні ознаки – інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна – це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків; вольова – наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.
Прямий умисел – це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК).
Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, поведінку учасників до, під час і після злочину, взаємини між ними, події, що передували злочину, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину. 
Як убачається зі змісту вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення ґрунтується на ретельно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказах. Зокрема суд встановив, що засуджений під час конфлікту, який виник між ним та потерпілим ОСОБА_7 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, умисно,  розуміючи суспільну небезпеку своїх дій та можливі наслідки у вигляді смерті потерпілого і бажаючи їх настання, завдав потерпілому удару ножем по навісній траєкторії, з максимальним розмахом, зверху донизу в ліву передню поверхню надключичної ділянки тіла потерпілого ОСОБА_7 .
В основу вироку місцевий суд, у тому числі поклав показання засудженого, який визнав свою вину і пояснив, що  в ході конфлікту з ОСОБА_7 він завдав йому одного удару кухонним ножем у ділянку шиї, що призвело до його смерті на місці події.
Крім того, суд у своєму рішенні обґрунтовано послався на фактичні дані, що містяться у протоколі огляду місця події від 18 жовтня 2017 року з фототаблицею, протоколі проведення слідчого експерименту від 19 жовтня 2017 року, висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_7 від 18 жовтня 2017 - 01 грудня 2017 року № 126, яким встановлено наявність у останнього колото-різаного поранення лівої надключичної ділянки з проникненням у ліву грудну порожнину із пошкодженням лівої легені. У судовому засіданні експерт ОСОБА_9 роз`яснив, що колюче-ріжуче поранення грудей стало безпосередньою причиною смерті ОСОБА_7 , яка могла настати через вкрай малий проміжок часу – декілька хвилин. Також, за висновком судово-психіатричного експерта від 30 жовтня 2017 року № 352, ОСОБА_4 на хронічне психічне захворювання не страждає та міг усвідомлювати свої дії і керувати ними під час скоєння злочину.
Суд правомірно врахував дані про спосіб і знаряддя злочину, те, що засуджений, завдав удару ножем, а тому була велика ймовірність того, що під час його застосування можна заподіяти смерть потерпілому, а також локалізацію поранення – грудна клітка, де розміщені життєво важливі органи. Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 115 КК. 
Згідно зі статтями  50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид 
і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_4 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.
Обираючи ОСОБА_4 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є особливо тяжким; дані про особу засудженого  —молодий вік, раніше судимий, у той же час позитивно характеризується за місцем проживання; конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття, правдиві показання, активне сприяння розкриттю злочину, а обставинами, що його обтяжують, —вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочину. У тому числі, суд взяв до уваги думку потерпілого ОСОБА_6 , який вимагав для засудженого суворого покарання.
Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд належним чином умотивував своє рішення про можливість призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК та визначив остаточне покарання за сукупністю вироків за частинами 1, 4 ст. 71 цього Кодексу строком на 11 років, яке є достатнім для виправлення
і перевиховання засудженого.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку за скаргами прокурора, засудженого ОСОБА_4 та його захисника в межах апеляційних скарг (у частині кваліфікації дій засудженого судові рішення не оскаржувалися), обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без зміни, зазначивши в ухвалі підстави ухвалення такого рішення. 
Таким чином, урахувавши всі встановлені обставини кримінального провадження, суди дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 мав умисел саме на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_7 , а тому його дії за ч. 1 ст. 115 КК кваліфіковано правильно.
Даних про неправильне застосування кримінального закону колегією суддів не встановлено.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову
у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Беручи до уваги вищенаведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 24 липня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                                 ОСОБА_3