ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/5298/20                                                                                  Суддя першої інстанції: Непочатих В.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  11 березня 2021 року                                                                                      м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді          - Горяйнова А.М.,
суддів          - Степанюка А.Г. та Файдюка В.В.,
за участю секретаря          - Король Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року, яке проголошене о 16 год. 24 хв., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), за участю третьої особи - ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправними та скасувати постанову головного державного виконавця Центрального відділу ДВС у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про стягнення виконавчого збору від 07 липня 2020 року № 37057725 у розмірі 5961,99 доларів США.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року вказаний адміністративний позов було задоволено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно відкрив провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , адже за правилами ст. 160 КАС України адміністративні справи розглядаються за позовним заявами, а не адміністративними позовами. 
Також відповідач зазначив, що постановою державного виконавця від 11 січня 2013 року № 35856644 дійсно було стягнуто з боржника виконавчий збір, однак його розмір визначений неправильно. Скаржник наголошує на тому, що виконавчий документ перебував на виконанні з 2013 року по 2020 рік, тому постанова про стягнення виконавчого збору в розмірі 5961,99 доларів США є законною. 
Додатково відповідач зазначив, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження. 
Відзив на апеляційну скаргу відповідача від позивача та третьої особи до суду не надходив. 
Від Центрального відділу ДВС у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без участі його представника. 
Інші учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду, проте явку своїх представників у судове засідання не забезпечили. 
За таких обставин колегія суддів, керуючись ч. 3 ст. 268 КАС України, вирішила розглядати справу за відсутності представників позивача, відповідача і третьої особи. 
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Центрального відділу ДВС у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року - без змін, виходячи з такого.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 належить до категорії термінових справ, передбачених ст. 287 КАС України, та підлягає розгляду з урахуванням особливостей, передбачених параграфом 2 глави 11 КАС України. 
Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що 04 січня 2013 року державним виконавцем Деснянського відділу ДВС Чернігівського міського управління юстиції Титарчук М.О. було відкрито виконавче провадження № 35856644 з примусового виконання виконавчого листа Деснянського районного суду м. Чернігова № 2-337/2010 від 20 лютого 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АКБ «Форум» боргу  розмірі 59619,87 доларів США.
Державним виконавцем Деснянського відділу ДВС Чернігівського міського управління юстиції Титарчук М.О. 11 січня 2013 року винесено постанову про стягнення з                  ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 47636 грн 28 коп. 
Постановою державного виконавця Деснянського відділу ДВС Чернігівського міського управління юстиції від 28 лютого 2013 року ВП № 35856644 було закінчено виконавче провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». У постанові зазначено, що боржник проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а не за адресою: АДРЕСА_2 , тому виконавчий документ підлягає направленню до Центрального відділу ДВС Чернігівського міського управління юстиції.
Старший державний виконавець Центрального відділу ДВС Чернігівського міського управління юстиції Бабенко В.М. (далі - державний виконавець) 15 березня 2013 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 37057725.
У подальшому 21 листопада 2018 року державним виконавцем винесено постанову про зміну назви сторони виконавчого провадження, якою ПАТ «Банк «Форум» замінено на його правонаступника ТОВ «Інвестмаш Плюс», а постановою державного виконавця від 24 червня 2020 року було замінено сторону виконавчого провадження з ТОВ «Інвестмаш Плюс» на ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 22 червня 2020 року звернувся до Центрального відділу ДВС у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) із заявою про повернення виконавчого документа стягувачу. 
Постановою державного виконавця від 07 липня 2020 року ВП № 37057725 виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».
Також державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору від 07 липня 2020 року ВП № 37057725, якою вирішено стягнути з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 5961,99 доларів США. 
Не погоджуючись із постановою про стягнення виконавчого збору, ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом про визнання її протиправною та скасування. 
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми. Натомість виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі його заяви у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 37, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» і постанова про повернення виконавчого документу стягувачу від 07 липня 2020 року ВП  № 37057725 не містить в собі результатів виконання (суму, яку фактично стягнуто). 
Під час розгляду і вирішення справи суд першої інстанції врахував правову позицію Верховного Суду, що викладена в постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 553/196/18 та від 19 червня 2019 року у справі № 824/172/18-а.
Крім того суд першої інстанції звернув увагу на те, що при первинному пред`явленні виконавчого листа до виконання у виконавчому провадженні ВП № 35856644 державним виконавцем 11 січня 2013 року було винесено постанову про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в розмірі 47636 грн 28 коп., яка була виконана в частині стягнення коштів у розмірі 28691 грн 46 коп. 
Колегія суддів в цілому погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. 
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження», а також Інструкцією з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція).
У цій справі виник сіпр щодо застосування, зокрема, ч. 2 ст.  27  та ч. 3 ст. 40  Законом України «Про виконавче провадження»  при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні  у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 37 вказаного Закону  (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).
Перевіряючи наявність підстав для врахування правової позиції Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права, сформованої при вирішенні справ № 553/196/18 та № 824/172/18-а, а також обґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що підставою для стягнення виконавчого збору є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, колегія суддів прийшла до таких висновків.
На час винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 11 січня 2013 року був чинним Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV). Положеннями ч. 1 ст. 28 вказаного Закону було передбачено стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. 
З 05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII). Відповідно до ч. 2 ст. 27 вказаного Закону виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набув чинності 28 серпня 2018 року, до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII були внесені зміни, згідно з якими виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Отже, на час виникнення спірних правовідносин (11 січня 2013  року), а також прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця (07 липня 2020 року) закон, що визначає порядок примусового виконання судових рішень, передбачав стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута. І лише у період з 05 жовтня 2016 року по 28 серпня 2018 року Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII передбачав стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом. 
Зазначена відмінність у редакціях закону зумовлює й різні підходи до визначення суми виконавчого збору, що підлягає стягненню з боржника (« 10 відсотків суми, що фактично стягнута» чи « 10 відсотків суми, що підлягає стягненню»). 
Колегія суддів наголошує на тому, що у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 553/196/18 та від 19 червня 2019 року у справі № 824/172/18-а викладена правова позиція щодо застосування ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII саме у редакції, що діяла в період з 05 жовтня 2016 року по 28 серпня 2018 року.
Відтак висновки Верховного Суду, що викладені у вказаних постановах, не можуть бути враховані під час розгляду і вирішення адміністративного позову ОСОБА_1 .  
Загальний порядок визначення розміру та стягнення виконавчого збору визначений у ст.ст. 27, 40, 45 Закону України «Про виконавче провадження». 
Відповідно до ч.ч. 1-4, 6 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.
Правила  розподілу стягнутих з боржника грошових сум визначені у ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.
Відповідно до ч. 1 ст. 45 вказаного Закону розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.
Положеннями ч. 2 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII передбачено, що розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.
Згідно з ч. 3 ст. 40 вказаного Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Зазначені норми права у своїй сукупності вказують на те, що відкриваючи виконавче провадження, державний виконавець одночасно виносить постанову, якою визначає суму виконавчого збору, що підлягає стягненню з боржника. 
У разі, якщо виконавчий документ передбачає, зокрема, стягнення коштів з боржника, виконавчий збір перераховується до бюджету в міру стягнення відповідних сум та з урахуванням черговості їх розподіл.
Якщо на час повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 37, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, виконавчий збір не стягнуто або стягнуто не у повному обсязі, державний виконавець виносить постанову, в якій визначає суму, що належить стягнути. 
За змістом вказаних норм права, сума виконавчого збору, яка стягується після винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, може бути меншою або дорівнювати сумі, що була визначена державним виконавцем під час відкриття виконавчого провадження у залежності від того, чи стягувався виконавчий збір в ході примусового виконання виконавчого документа. 
Натомість з матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем Деснянського відділу ДВС Чернігівського міського управління юстиції Титарчук М.О. 11 січня 2013 року винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 47636 грн 28 коп. 
В ході виконавчого провадження з ОСОБА_1 було стягнуто виконавчий збір у розмірі 28691 грн 46 коп., що підтверджується листами Деснянського відділу ДВС у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 02 березня 2020 року № 35167 та головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Василенко О.М. від 05 березня 2020 року № 37057725. 
Разом із адміністративним позовом ОСОБА_1 також надала копію квитанції № 0.0.1638894995.1 від 04 березня 2020 року про сплату залишку виконавчого збору в розмірі 14168 грн 96 коп. та витрат виконавчого провадження в розмірі 150 грн 00 коп.
Проте постановою головного державного виконавця Центрального відділу ДВС у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 07 липня 2020 року № 37057725 було вирішено стягнути з позивача виконавчий збір у розмірі 5961,99 доларів США, що становить 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню за виконавчим документом (10 відсотків від 59619,87 доларів США).
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що сума, визначена у постанові державного виконавця від 11 січня 2013 року, не відповідає розміру виконавчого збору, що підлягав стягненню відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, що була чинною на час винесення такої постанови. У зв`язку з цим при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору від 07 липня 2020 року № 37057725 його розмір був приведений у відповідність до вимог закону. 
Надаючи правову оцінку зазначеним доводам відповідача, колегія суддів враховує, що відповідно до правил, які діяли на час відкриття виконавчого провадження і були встановлені ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, розмір виконавчого збору підлягав визначенню постановою державного виконавця в тому разі, якщо  боржник не виконав рішення майнового характеру у встановлений строк. 
Можливість здійснення перерахунку та збільшення раніше визначеного розміру виконавчого збору Законом України «Про виконавче провадження» № 606-XIV та Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII не передбачена.
Колегія суддів також наголошує на тому, що за правилами ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору лише в тій частині, що залишається нестягнутою. 
Натомість державний виконавець постановою  від 07 липня 2020 року № 37057725 стягнув з позивача виконавчий збір у розмірі 5961,99 доларів США, що становить 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню за виконавчим документом (10 відсотків від 59619,87 доларів США). Сума коштів, що була стягнута державним виконавцем та сплачена позивачем самостійно в ході виконавчого провадження, не була врахована відповідачем при винесенні оскаржуваної постанови. 
За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною і скасування постанови державного виконавця від 07 липня 2020 року № 37057725.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що положеннями ст. 160 КАС України передбачено звернення до суду із позовною заявою, в той час як ОСОБА_1 подала до суду адміністративний позов. Зазначена обставина, на думку відповідача, створювала перешкоди для прийняття судом такого документа до розгляду. 
Надаючи правову оцінку зазначеному доводу, колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Вимоги до форми і змісту позовної заяви визначені у ст. 160 КАС України. 
Водночас позовна заява та адміністративний позов є різними словесними формами вираження одного й того самого способу звернення до суду за вирішенням спору адміністративним судом. Відтак надходження до суду саме із адміністративного позову, а не позовної заяви, не створювало перешкод для відкриття провадження у справі. 
Також скаржник вважає, що справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, в той час як суд першої інстанції призначив її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Свій висновок відповідач обґрунтовує тим, що до участі в цій справі належало залучити захисника бюджетних коштів. 
Разом з тим, такі доводи скаржника не ґрунтуються на вимогах процесуального права. 
За правилами ст. 268 КАС України справи, передбачені ст. 287 цього Кодексу розглядаються судом з повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового засідання. 
Вказана вимога процесуального права дотримана судом, адже ухвалою суду від 07 грудня 2020 року було прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено, що справа буде розглядатися одноособово суддею Непочатих В.О. за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Обмеження щодо можливості розгляду адміністративних справ в порядку спрощеного позовного провадження визначені також у ч. 4 ст. 12 КАС України. 
Разом з тим, справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 не належить до спорів, передбачених ч. 4 ст. 12 та ч. 4 ст. 257 КАС України, які не можуть бути вирішені в порядку спрощеного позовного провадження. 
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні суду від 26 січня 2021 року та не можуть бути підставою для його скасування. 
З огляду на викладене колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Центрального відділу ДВС у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року - без змін.
Згідно з ч. 4 ст. 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції у справах, визначених статтями 280, 281, 287 та 288 цього Кодексу, можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 9, 12, 160, 229, 242, 257, 268, 272, 287, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, - 
 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Головуючий суддя                                                                       А.М. Горяйнов                                                                 

Судді                                                                                            А.Г. Степанюк          

                                                                                                    В.В. Файдюк