КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
24 березня 2021 року                                                                                              м. Київ
 
Унікальний номер справи № 372/1902/19  
Апеляційне провадження 22-ц/824/3754/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Махлай Л.Д., 
суддів: Кравець В.А., Ящук Т.І.
при секретарі: Гойденко Д.В.
 
сторони          
позивач                      ОСОБА_1 
 
відповідач                  ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від                        03 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Тиханського О.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,
 
в с т а н о в и в :
 
у травні 2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив визнати право особистої приватної власності на грошові кошти у сумі 376 402,03 грн та стягнути вказану суму з відповідачки на його користь.
В обґрунтування позову зазначав, що з 10.11.2015 по 07.12.2018 перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбу. 23.12.2016 він зняв власні кошти з депозитних рахунків у сумі 320 000 грн та розмістив їх на двох депозитних рахунках, відкритих на ім`я відповідачки. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.12.2018 шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу він неодноразово звертався до відповідачки з проханням повернути грошові кошти, проте остання відмовляється від їх повернення. 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03.11.2020 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не перевірив чи є предмет позову - грошові кошти об`єктом спільної сумісної власності подружжя та ухвалив рішення, яке у порушення вимог статті 57 ЦПК України та ч. 6 ст. 81 ЦПК України ґрунтуються на припущеннях. Суд не врахував, що відповідачка після підписання договорів за депозитними вкладами, які належали йому на праві особистої приватної власності, фактично скористалась довірою та обманним шляхом заволоділа його грошовими коштами та з кінця січня 2017 припинила шлюбні стосунки. 26.12.2017 та 23.01.2018 відповідач особисто зняла грошові кошти з рахунку. Ці кошти вона йому не повернула та в інтересах сім`ї не використовувала. Він надав докази, які спростовують усі доводи та пояснення відповідачки, а докази останньої не підтверджують той факт, що грошові кошти були набуті під час шлюбу та витрачені в інтересах сім`ї. Судом не взято до уваги, що він мав ці грошові кошти з 2009 року, тобто ще до шлюбу. 
У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Представник відповідачки ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.11.2015. 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.12.2018 шлюб розірваний.
23.12.2016 між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 укладено договір, згідно з яким  остання розмістила на депозитний рахунок грошові кошти у сумі 200 000 грн строком на                366 днів до 23.12.2017 включно.
19.01.2017 між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено угоду, відповідно до якої, ОСОБА_2 розмістила на депозитному рахунку грошові кошти у сумі 120 000 грн, строком до 21.01.2018.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначила, що шлюб з позивачем був зареєстрований у 2011 році, у 2012 році шлюб було розірвано, проте через декілька місяців знову почали проживати разом, а у 2015 році знову зареєстрували шлюб. У зазначені періоди вони обоє працювали та кошти на себе майже не витрачали, а з ініціативи позивача ці кошти розміщали на депозитні вклади під відсотки, що призводило до сварок. Тоді було вирішено частину коштів витратити на сімейні потреби, а решту - знову розмістити на депозитні вклади, але уже на її ім`я. Надалі ці кошти вона зняла та 100 000 грн витратила на обстеження у Інституті репродуктивної медицини ім. Дахно та ЕКО, яке було проведено двічі, але не дало результатів, та 70 000 грн на лікування після ЕКО. Решту коштів поділила порівну та 100 000 грн віддала позивачу. На ім`я останнього у 2015 році було відкрито депозитний рахунок в «Укргазбанк» на суму 250 000 грн, проте ці кошти позивач залишив лише собі.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею     63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
За матеріалами справи встановлено, що у період шлюбу ОСОБА_2 розмістила на депозитних рахунках у ПАТ «Приват Банк» грошові кошти у сумі 200 000 грн строком до 23.12.2017 та в ПАТ «Альфа - Банк» у сумі 120 000 грн строком до 21.01.2018.
Сторони не заперечували, що після закінчення строку договору грошові кошти з рахунків було знято.
Відповідач стверджує, що спірні кошти були спільним майном подружжя та частину з них вони витратила на медичні обстеження та лікування, а решту поділила порівну та віддала позивачу 100 000 грн.
Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 6.12.2015 № 6-2641цс15, від 25.11.2015 № 6-2333цс15, від 12.10.2016                               № 6-846цс16, від 07.12.2016 № 6-1568цс16від 05.04.2017 № 6-399цс17 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи  норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти  або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
          У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може  вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Разом з тим, оскільки право спільної сумісної власності подружжя на майно придбане за час шлюбу презюмується, то обов`язок доводити факт придбання майна за особисті кошти, які належали одному з подружжя до укладення шлюбу має саме той з подружжя, хто оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Іншими словами тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Позивач просив визнати грошові кошти, які у період шлюбу були внесені на депозитні рахунки, відкриті на ім`я відповідачки, та які зняті з цих рахунків також у період шлюбу, своєю особистою власністю.  
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначала, що сторони з липня 2011 року по січень 2019 року постійно проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет, а тому все майно є спільною власністю подружжя.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач мав особисті кошти до укладення шлюбу з відповідачкою вперше колегія суддів не може визнати обґрунтованими, оскільки позивачем не надано будь - яких доказів про те, що саме ці грошові кошти були розміщені на депозитних рахунках відповідачки. Позивач підтвердив при розгляді апеляційної скарги, що у період шлюбу з відповідачкою були відкриті депозитні рахунки і на його ім`я. 
Відтак суд першої інстанції, виходячи з презумпції права спільної сумісної власності подружжя на майно придбане за час шлюбу, дійшов правильних висновків про недоведеність позовних вимог.
На запитання суду про те, чому грошові кошти, які позивач вважав своєю особистою власність були розміщені не на його рахунках у банку, а на рахунку відповідачки, позивач вказав, що ці дії вчинено з метою зміцнення довіри у сім`ї. Чинним законодавством не заборонено передавати свої особисті кошти до спільного сімейного бюджету.
Відтак для визнання спірних грошових  коштів своєю особистою власністю позивач мав довести як ту обставину, що на депозитних рахунках відповідачки розміщені саме ті грошові кошти, які ним накопичені ще до першого укладення шлюбу з відповідачкою, а за доведеності такого, надати докази, що такі кошти були розміщені на рахунках відповідачки саме як його особисті кошти, а не як кошти, внесені до спільного сімейного бюджету. Проте таких доказів не надано.
Самі по собі довідка та виписки про розміщення позивачем грошових коштів на банківських рахунках, зняття цих коштів у період з 2009 року по 2015 рік не свідчать про те, що саме ці кошти були розміщені на рахунках відповідачки. 
Доводи представника позивача про те, що відповідач зняла спірні кошти з депозитних рахунків, хоча і до  розірвання шлюбу, але після фактичного припинення шлюбних відносин та використала ці кошти у своїх власних інтересах, а не в інтересах сім`ї не спростовують висновків суду, оскільки вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя не заявлено та такі вимоги не були предметом розгляду у даній справі.
За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в :
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови виготовлений 24.03.2021.

Головуючий                                                                                     Л. Д. Махлай

 
 Судді                                                                                                В. А. Кравець

 
Т. І. Ящук