Постанова 
Іменем  України
 
03 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 2-4057/10
 
провадження № 61-14298св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - заступник прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради,
відповідачі: управління Держкомзему м. Одеси, ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області на постанову Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2009 року заступник прокурора м. Одеси в інтересах держави                    в особі Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до управління Держкомзему м. Одеси, ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку.
Позовна заява мотивована тим, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2007 року у справі № 2-2789/07                за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку, площею                                  0,0690 га, що розташована по  АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; зобов`язано управління земельних ресурсів при Державному агентстві земельних ресурсів України у м. Одесі та Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати державний акт на право власності на земельну ділянку та зареєструвати                            у відповідному реєстрі. На підставі цього рішення управлінням земельних ресурсів у м. Одесі 12 грудня 2007 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку. 
У подальшому вказане судове рішення від 03 вересня 2007 року скасовано ухвалою суду від 16 квітня 2008 року. 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2008 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Посилаючись на те, що рішення Приморського районного суду м. Одеси                від 03 вересня 2007 року скасовано та відповідно до діючого законодавства України право розпорядження землями територіальної громади м. Одеси належить виключною до компетенції Одеської міської ради, прокурор вважав за необхідне поновити права Одеської міської ради шляхом скасування державного акта  на право власності на земельну ділянку площею 0,0690 га, що розташована по  АДРЕСА_1 , виданого 12 грудня 2007 року ОСОБА_1 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі                                  за № 010750502141.
Ураховуючи наведене, прокурор просив суд визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0690 га, що розташована по АДРЕСА_1 , виданий 
на ім`я ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2010 року                у складі судді Домусчі Л. В. позов заступника прокурора м. Одеси                              в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено. 
Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0690 га, що розташована по АДРЕСА_1 , виданий 12 грудня 2007 року на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010750502143.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 8,50 грн, витрати за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу                             у розмірі 37,00 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Одеська міська рада,               як орган уповноважений здійснювати повноваження власника землі територіальної громад, рішення про передачу спірної земельної ділянки ОСОБА_1 не приймала, право власності на земельну ділянку відповідач  набув на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2007 року, яке скасовано ухвалою суду від 16 квітня                     2008 року.Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2008 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Отже, у відповідача відсутні законні підстави для набуття права власності на земельну ділянку площею 0,0690 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2010 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. 
У задоволенні позову заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави              в особі Одеської міської радивідмовлено.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 03 вересня 2008 року, 
 ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,0690 га, що розташована по АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_2 була власником зазначеної земельної ділянки і залишається ним до теперішнього часу, а вирішення судом першої інстанції питання щодо визнання недійним державного акта на право власності на землю без залучення власника земельної ділянки до участі у справі порушує права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_2 , як власника спірного майна.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У липні 2019 року заступник прокурора Одеської областіподав                               до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити рішення суду першої інстанції в силі.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                       від 06 серпня 2019 року касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області на постанову Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року залишено без руху та надано строк для виконання вимог цієї ухвали.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                       від 20 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі,  витребувано цивільну справу № 2-4057/10 з Приморського районного суду м. Одеси.
Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У вересні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 грудня 2020 року справа передана                            судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., у зв`язку з обранням судді Штелик С. П. до Великої Палати Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2021 року справу за позовом                   заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління Держкомзему м. Одеси, ОСОБА_1                         про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів            у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга заступника прокурора Одеської областімотивована тим, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що до участі у справі безпідставно не залучено нового власника спірної земельної ділянки, оскільки, укладаючи договір купівлі-продажу від 03 вересня               2008 року, на підставі якого у ОСОБА_2 виникло право власності                   на спірну земельну ділянку, ОСОБА_1 вже не мав права власності                      на це майно.
Крім того, предметом спору у справі № 2-4057/10 є вимога прокурора                  про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,0690 га, що розташована по АДРЕСА_1 , який видано на ім`я ОСОБА_1 .
Задоволення позовних вимог прокурора в цій частині не порушує права ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, оскільки її набуто за договором купівлі-продажу від 03 вересня 2008 року. 
Крім того, питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки              ОСОБА_2 не вирішувалось судом першої інстанції, предмет спору                    не стосується її законних прав та обов`язків, тому апеляційний суд безпідставно не закрив апеляційне провадження за її апеляційною скаргою.  
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2007 року у справі № 2-2789/07 за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,0690 га, яка розташована за адресою:                        АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а. с. 4).
12 грудня 2007 року ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 677955, загальною площею 0,0690 га, яка розташована за адресою:   АДРЕСА_1                         (а. с. 4-5).
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2008 року скасовано заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси                           від 03 вересня 2007 року, а ухвалою цього суду від 16 травня 2008 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.
 
Згідно з договором купівлі-продажу від 03 вересня 2008 року  ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0690 га,                                  що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції                  до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга заступника прокурора Одеської області задоволенню                   не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржене судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд                             і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи                           чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної                в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини                         і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду                                             на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).
 
Нормами процесуального закону визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
 
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.                               За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору 
є правом позивача.
 
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження 
№ 14-61цс18).
 
Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
 
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 липня 
2018 року у справі № 752/19715/14-ц (провадження № 61-9427св18).
 
Судом установлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки,         що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належала їй на праві власності й на час ухвалення місцевим судом судового рішення. При цьому ОСОБА_2 не було залучено до участі в справі.
 
За таких обставин законним та обґрунтованим є висновок апеляційного суду, з яким погоджується Верховним Суд, про те, що підставами для відмови у позові заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави              в особі Одеської міської радиє неналежний суб`єктний склад учасників справи.
 
Крім того, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку, а тому визнання недійсним державного акта не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого незаконного володіння (пункти 93, 94 постанови Великої Палати Верховного Суду в справі                               № 362/44/17, провадження № 14-183цс18). 
 
Разом з тим для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду                          від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження                           № 14-208цс18) зроблено висновок, що метою віндикаційного позову                         є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. 
У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. 
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. 
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна                             і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
 
За таких обставин ефективним способом захисту права власності                              є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності                   на земельну ділянку. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 не вирішувалось судом першої інстанції, предмет спору не стосується її законних прав , є безпідставними, оскільки вона є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу                       від 03 вересня 2008 року, укладеного навіть до пред`явлення позову й цій справі. 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи,                               до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить               за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді попередньої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного суду від 02 липня 2019 року залишити без змін.  
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                      її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
Б. І. Гулько 
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець