Ухвала
Іменем України
 
22 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 583/1892/20
провадження № 61-4168ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 серпня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Охтирської міської ради Сумської області про визнання права власності на самочинне будівництво,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на самочинно збудовану прибудову до квартири, площа якої становить 15,8 кв. м, а саме: приміщення 1-тамбур площею 3,4 кв. м; кухню площею 9,4 кв. м; санвузол площею 3 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1 .
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що рішенням Виконавчого комітету Охтирської міської ради від 19 травня 1999 року № 240 їй було надано дозвіл на розробку проектної документації на будівництво частин житлових будинків, господарських приміщень, а саме прихожої кімнати розміром 3 х 4 м по АДРЕСА_2 .        24 листопада 2003 року Охтирським міжміським бюро технічної інвентаризації було розроблено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , згідно з яким загальна площа квартири становить 53,70 кв. м. Вона була переконана, що виготовлений у           2003 році технічний паспорт на належну їй квартиру із зазначенням добудованої кімнати-прихожої та отримані необхідні дозволи на її добудову свідчать про належне оформлення за нею права приватної власності на вказану кімнату-прихожу. У серпні 2019 року відділ державного архітектурно-будівельного контролю Охтирської міської ради провів позаплановий державний нагляд (контроль) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, за результатами якого складено припис, протокол про адміністративне правопорушення та постанову, за якою її було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною дев`ятою статті 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення. В подальшому їй стало відомо, що після закінчення будівництва вона зобов`язана була ввести добудовану кімнату-прихожу в експлуатацію. Вона неодноразово зверталася до відділу державного архітектурно-будівельного контролю з декларацією про готовність до експлуатації об`єкта для належної реєстрації права власності на вказану прибудову, але їй було відмовлено. Посилаючись на те, що будівництво добудови до  квартири було завершене у 2003 році з дотриманням будівельних, санітарних, архітектурних норм на земельній ділянці з відповідним цільовим призначенням, ОСОБА_1 просила задовольнити її позов.
 
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Добудовані до належної позивачу квартири приміщення не були прийняті в експлуатацію у встановленому законом порядку, тому вони не є об`єктами цивільних прав та обов`язків і не можуть виступати частиною житлового будинку. Матеріали справи не містять доказів усунення позивачем допущених нею порушень вимог містобудівного законодавства, які були встановлені відділом архітектурно-будівельного контролю Охтирської міської ради, та які є причиною відмови в реєстрації декларації про готовність до експлуатації спірної добудови до квартири. Визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку не може бути способом ухилення забудовника від обов`язку дотримуватися містобудівного законодавства та процедури введення будівництва в експлуатацію, а суд не є органом, який своїм рішенням замінює функції дозвільних та контролюючих органів у сфері містобудування щодо висновку про можливість використовувати нерухоме майно за призначенням.
 
10 березня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 серпня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що за загальними правилами кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У зв`язку з цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. При цьому слід враховувати положення частини першої статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості. При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає в забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачені статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Наведені правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 509/1784/17 та в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 серпня 2020 року у справі № 760/21223/17-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 2-3892/07. В оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій не врахували наведених правових висновків і помилково відмовили в задоволенні позову. При будівництві добудови до квартири були дотримані будівельні, санітарні, архітектурні норми, тому її можна ввести в експлуатацію, що не оспорюється сусідами і суміжними користувачами. Самочинне будівництво було завершене у 2003 році та є відмова уповноваженого органу на введення його в експлуатацію.
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Судами встановлено, що з 13 березня 1999 року ОСОБА_1 є власницею двокімнатної квартири загальною площею 43 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат і кухні та розташована по АДРЕСА_1 .
 
Рішенням виконавчого комітету Охтирської міської ради від 19 травня 1999 року № 240 «Про дозвіл громадянам розробки проектної документації на будівництво житлових будинків, частин житлових будинків, господарських приміщень, продаж незакінчених будівництвом житлових будинків» ОСОБА_1 дозволено розробку проектної документації на будівництво частини житлових будинків, господарських приміщень, а саме прихожої кімнати розміром 3х4 м за адресою розташування її квартири.
 
У червні 1999 року відділом архітектури та містобудування розроблені Технічні умови забудови земельної ділянки ОСОБА_1 , в яких, зокрема роз`яснено забудовниці обов`язок звернення до міської ради із заявою про введення добудови в експлуатацію після закінчення будівництва.
 
24 грудня 2003 року Охтирським міжміським бюро технічної інвентаризації складено технічний паспорт на квартиру ОСОБА_1 , загальна площа якої склала 59,70 кв. м, а житлова площа - 37,50 кв. м.
 
За результатами позапланової перевірки квартири позивача 16 серпня 2019 року інспектором відділу державного архітектурно-будівельного контролю Охтирської міської ради стосовно дотримання ОСОБА_1 вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил складено акт № 20, в якому зазначено, що у 1999 році розпочаті будівельні роботи з будівництва прибудови до квартири габаритним розміром 3,7х5,47 м, висота цоколю 0,33 м, загальна висота 3,7 м, прибудова складається з: кухні - 7,6 кв. м, ванної кімнати - 3,2 кв. м і тамбуру. Прибудова до квартири закінчена у 2003 році, однак приміщення не введені в експлуатацію, чим порушено вимоги частини восьмої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
 
16 серпня 2019 року позивачу було видано припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності з вимогою про введення в експлуатацію добудови до квартири або її знесення у строк до 16 жовтня 2019 року.
 
04 вересня 2019 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 виготовлено технічний паспорт на належну позивачу квартиру, згідно з яким загальна площа квартири складає 58,7 кв. м, житлова площа - 37,5 кв. м, допоміжна площа - 17,8 кв. м. Проведеною 25 вересня 2019 року технічною інвентаризацією встановлено, що до квартири позивача прибудована прибудова, внутрішня площа якої становить 15,8 кв. м (тамбур - 3,4 кв. м, кухня - 9,4 кв. м, санвузол - 3 кв. м), з відповідним дозволом на право виконання будівельних робіт.
 
20 вересня 2019 року відділ державного архітектурно-будівельного контролю Охтирської міської ради Сумської області відмовив позивачу в реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації у зв`язку з тим, що у згаданій декларації вказані не всі дані відповідно до вимог Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461.
 
Листом від 10 березня 2020 року відділ державного архітектурно-будівельного контролю Охтирської міської ради Сумської області повернув ОСОБА_1 декларацію про готовність об`єкта до експлуатації  та подані документи у зв`язку з їх невідповідністю вимогам закону.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій в цій справі виходили з того, що за змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником отримано право власності. При цьому правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України). Добудовані до належної позивачу квартири приміщення не були прийняті в експлуатацію у встановленому законом порядку, тому вони не є об`єктами цивільних прав та обов`язків і не можуть виступати частиною житлового будинку. Матеріали справи не містять доказів усунення позивачем допущених нею порушень вимог містобудівного законодавства, які були встановлені відділом архітектурно-будівельного контролю Охтирської міської ради та які є причиною відмови в реєстрації декларації про готовність до експлуатації спірної добудови до квартири. Визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку не може бути способом ухилення забудовника від обов`язку дотримуватися містобудівного законодавства та процедури введення будівництва в експлуатацію, а суд не є органом, який своїм рішенням замінює функції дозвільних та контролюючих органів у сфері містобудування щодо висновку про можливість використовувати нерухоме майно за призначенням.
 
Наведені висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 722/823/17-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц та від 27 січня 2021 року у справі № 650/110/18.
 
Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частини перша-третя статті 331 ЦК України). Аналіз положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
 
Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 1609/6643/12 зроблено висновок, що державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію в установленому порядку.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 травня 2020 року у справі № 718/785/17 зазначено, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Встановивши, що визнання права власності на самочинне будівництво, не прийняте в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності відповідно до вимог статті 376 ЦК України.
 
З огляду на вищенаведене висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови в задоволенні позову про визнання права власності на самочинне будівництво, яке не прийняте в експлуатацію в установленому законом порядку, узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду.
 
Висновки судів попередніх інстанцій також не суперечать правовим висновками, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 509/1784/17 та в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 серпня 2020 року у справі № 760/21223/17-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 2-3892/07, про те, що звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. При цьому слід враховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості, оскільки, як встановили суди, хоча позивач і зверталася до компетентного державного органу щодо визнання права власності на самочинне будівництво, однак матеріали справи не містять доказів усунення допущених нею порушень вимог містобудівного законодавства, які були встановлені відділом архітектурно-будівельного контролю Охтирської міської ради, які стали причиною відмови у реєстрації декларації про готовність до експлуатації спірної добудови до квартири.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити. 
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 серпня 2020 року та постанови Сумського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 серпня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Охтирської міської ради Сумської області про визнання права власності на самочинне будівництво.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко