Ухвала                                                                                           Іменем України
24 лютого 2021 року                                                                                                              м. Київ
справа № 734/1813/19                                                                                   провадження № 51-804ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року,
встановив:
За вироком Козелецького районного суду Чернігівської області 
від 26 серпня 2020 року
 
ОСОБА_5 ,     ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мени Чернігівської області, жителя    
   АДРЕСА_1 ,
 
засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року вирок щодо  ОСОБА_5 залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що він 20 січня 2019 року приблизно о 22:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння проник до двору домоволодіння, що належить ОСОБА_6 , розташованого на 
АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав грошові кошти в сумі 5000 грн та мобільний телефон марки «REDMI 4х» вартістю 1600 грн, належні потерпілій ОСОБА_6 , чим заподіяв останній матеріальної шкоди на загальну суму 6600 грн. Викраденим ОСОБА_5 розпорядився на власний розсуд.
У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції стосовно  ОСОБА_5 та призначення нового розгляду в цьому суді. Захисник просить пом`якшити призначене засудженому покарання із застосуванням положень ст. 69, 75 КК України. Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України).
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні  кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій не оспорюються.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно зі ст. 69 ККУкраїни за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі.
За змістом ст. 75 ККУкраїни застосування закріплених у ній правил є допустимим лише за наявності в суду обґрунтованих підстав вважати, що виходячи з тяжкості злочину, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого можливе без його ізоляції від суспільства.
Як убачається з копій судових рішень, призначаючи  ОСОБА_5  покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину,який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу, а саме те, що він працевлаштований, страждає на хронічну хворобу, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів. Обставинами, які пом`якшують покарання, визнано активне сприяння розкриттю злочину, каяття у вчиненому та відшкодування потерпілій збитків. Обставиною, що обтяжує покарання, – вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Із копій судових рішень вбачається, що ОСОБА_5 неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, проте належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, та маючи непогашену в установленому законом порядку судимість, повторно вчинив злочин проти власності за короткий проміжок часу після звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Взявши до уваги вищезазначені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення  ОСОБА_5 покарання в межах санкції 
ч. 3 ст. 185 КК.
Таким чином, призначене ОСОБА_5  покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, підстав для його пом`якшення, у тому числі із застосуванням ст. 75 КК України, немає. Обставини, які би вказували на те, що покарання є явно несправедливим через суворість, відсутні.
Відповідно до ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України 
(далі – КПКУкраїни)апеляційний суд належним чином вмотивував свої висновки, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. Обставин, які були б підставою для скасування ухвали суду апеляційної інстанції, за доводами захисника в касаційній скарзі не встановлено. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
 
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Чернігівського апеляційного суду 
від 30 листопада 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
ОСОБА_1              ОСОБА_2                         ОСОБА_3