ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" березня 2021 р.                                                          Справа №914/1798/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді                              Орищин Г.В.
суддів                              Галушко Н.А.
                              Желіка М.Б.
секретар судового засідання Федорів Н.В.
розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти» від 05.01.2021
на рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2020 (повний текст рішення складено 16.12.2020, суддя Долінська О.З.)
у справі № 914/1798/20
за позовом Приватного акціонерного товариства «Сортнасіннєовоч-Львів», м.Львів
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти», м.Львів
про стягнення заборгованості в сумі 737483,32 грн.

представники сторін:
від позивача – Марчук Надія Анатоліївна (адвокат),
від відповідача – не з`явився.

14.07.2020 до Господарського суду Львівської області звернулося Приватне акціонерне товариство (надалі – ПрАТ) «Сортнасіннєовоч-Львів» із позовом про стягнення з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі – ТзОВ) «Львівморепродукти» 737483,32 грн. грошових коштів, з яких 577500 грн. – безпідставно набуті грошові кошти, 116077,50 грн. –інфляційні втрати, 43905,82 грн. – 3% річних.
Позовні вимоги мотивовано тим, що на виконання умов договору купівлі-продажу товарів № 146 від 29.07.2015 ПрАТ «Сортнасіннєовоч-Львів» здійснило низку попередніх оплат за товар на рахунок ТзОВ «Львівморепродукти» на загальну суму 577500 грн. Однак, останнє жодного товару у власність позивача не передало, а на неодноразові вимоги (претензії) позивача передати товар або повернути суму попередньої оплати, не вчинило жодних дій. З огляду на це, позивач скористався своїм правом, передбаченим п. 5.2 договору щодо розірвання даного договору в односторонньому порядку, у зв`язку з чим у відповідача відпала підстава для збереження відповідних грошових коштів, що в силу ст.1212 ЦК України свідчить про те, що такі кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню позивачу.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.12.2020 позов у даній справі задоволено.
Ухвалюючи рішення, місцевий господарський суд виходив з наступного:
1) грошові кошти в сумі 577500 грн. були набуті відповідачем на підставі укладеного між сторонами договору, однак у зв`язку із розірванням договору в односторонньому порядку, відпала підстава для збереження відповідачем грошових коштів, що в силу ст.1212 ЦК України свідчить про те, що такі кошти є безпідставно набутими;
2) місцевий господарський суд відхилив доводи відповідача про неукладеність договору купівлі-продажу товарів № 146 від 29.07.2015 з огляду на те, що вказаний договір почав виконуватись сторонами – позивач здійснив попередню оплату за договором, а відповідач прийняв виконання зобов`язання;
3) також суд відхилив твердження відповідача про пропуск позивачем позовної давності, які ґрунтувались на цих же доводах про неукладеність договору купівлі-продажу. На думку суду, у спірних правовідносинах позовна давність підлягає обрахуванню з моменту пред`явлення ПрАТ «Сортнасіннєовоч-Львів» вимоги про повернення коштів та повідомлення про розірвання договору (28.08.2017), у зв`язку з чим позовна давність у даній справі не пропущена.

Не погодившись з даним рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку пославшись на те, що вирішуючи спір, місцевий господарський суд неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.
У своїй апеляційній скарзі скаржник зазначив наступне:
1) в розумінні ст. 655, 656, 658, 691 ЦК України, договором купівлі-продажу є договір в якому сторони визначили предмет (товар) та ціну договору. З огляду на зміст пункту 1.2 договору, відповідно до якого товар, його асортимент, кількість та ціна визначається у рахунку на оплату або видаткових накладних, а також на те, що таких рахунків чи накладних сторонами не складалося, сторони за договором не погодили відповідних умов. Крім того, у договорі сторони не погодили положень про попередню оплату за товар. Таким чином, укладений між сторонами договір не є договором купівлі-продажу, а, отже, і жодних зобов`язань купівлі-продажу для сторін не створює;
2) суд першої інстанції, покликаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, дійшов висновку про укладеність договору купівлі-продажу № 146 від 29.07.2015, оскільки позивач здійснив попередню оплату за договором, а відповідач прийняв виконання зобов`язання, тобто, вчинив дію, яка засвідчує бажання укласти договір - зарахування коштів на рахунок. Однак, такі висновки суду, не ґрунтуються на нормах ст. 642 ЦК України та не відповідають висновку викладеному у цій же постанові ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, оскільки, відповідач не сплачував жодних коштів за договором купівлі-продажу та не вчиняв інших дій, які б свідчили про прийняття ним пропозиції та бажання укласти договір купівлі продажу, а саме: кошти перераховував позивач, а не відповідач; перерахування та зарахування коштів на рахунок одержувача не потребує будь-якого погодження, прийняття чи вчинення інших дій із сторони одержувача; відповідач не вчиняв жодних інших дій на прийняття пропозиції укласти договір купівлі-продажу;
3) з огляду на наведене в сукупності, кошти, які були перераховані на рахунок відповідача згідно з наданими позивачем платіжними дорученнями, є безпідставно набутими коштами з моменту їх перерахування, а не відмови від договору. Спір у даній справі суд повинен був розглянути відповідно до норми, викладеної у реченні 1 ч. 1 ст. 1212 ЦК України, а не норми, викладеної у реченні 2 ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Таким чином, твердження відповідача про пропуск позивачем позовної давності є обґрунтованими і суд безпідставно відмовив у її застосуванні;
4) додатково, скаржник звернув увагу і на те, що не у всіх платіжних дорученнях у призначеннях платежу є посилання на договір купівлі-продажу № 146 від 29.07.2015, оскільки деякі з них містять покликання на рахунок №146 від 29.07.2015.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. Стосовно доводів скаржника зазначив наступне:
1) доводи апеляційної скарги є аналогічними до доводів відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції, не спростовують законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції та спрямовані виключно на уникнення виконання відповідачем зобов`язання з повернення неналежних йому грошових коштів;
2) відповідач не заперечує фактів: - отримання ним грошових коштів від позивача та зарахування таких на свій рахунок; - неповернення ним вказаних грошових коштів позивачу; - підписання договору купівлі-продажу товарів № 146 від 29.07.2015 директором ТзОВ «Львівморепродукти»;
3) пункт п. 2.3 договору, містить вказівку про обов`язок покупця здійснити попередню оплату за товар на вимогу продавця, однак, не містить вимог щодо форми та змісту такої вимоги. У спірних правовідносинах позивач здійснював попередню оплату за товар саме на виконання умов договору купівлі-продажу №146 від 29.07.2015, про що свідчить покликання на реквізити договору у призначені кожного платежу – його номер та дату. В розумінні правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 ці обставини свідчать про укладеність договору купівлі-продажу. Більше того, зважаючи на законодавчо закріплений принцип свободи договору, 29.07.2015 позивач та відповідач засвідчили своє волевиявлення щодо укладення договору купівлі- продажу №146 власноручно проставленими підписами на кожній сторінці договору;
4) з огляду на наведене, а також на реалізацію позивачем свого права на односторонню відмову від договору, передбаченого пунктом 5.2 договору, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність обрахування позовної давності у справі з моменту припинення договору;
5) у постанові від 23.04.2019 у справі № 918/47/18 Верховним Судом викладено правову позицію щодо правомірності нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму безпідставно отриманих грошових коштів, у зв`язку з розірвання договору купівлі-продажу. Відповідач, не дивлячись на те, що просить суд відмовити в задоволенні позову повністю, не наводить жодних обґрунтованих заперечень щодо нарахування та стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.
Окрім цього, позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу просив покласти на відповідача 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу за розгляд даної справи в суді апеляційної інстанції. З цією метою до відзиву позивач долучив:
- оригінал ордера на надання правничої (правової) допомоги серії ВС № 1056582 від 01.03.2021, виданого Адвокатським об`єднанням «Абданк» адвокату Марчук Надії Анатоліївні на представництво інтересів ПрАТ «Сортнасіннєовоч-Львів» у Західному апеляційному господарському суді;
- копію договору про надання правової допомоги № 6/19 від 14.02.2019, укладеного між АО «Абданк» та ПрАТ «Сортнасіннєовоч-Львів»;
- копії додаткових договорів від 02.01.2020, 31.12.2020 та 19.02.2021 до договору про надання правової допомоги щодо продовження строку дії договору про правову допомогу та щодо представництва інтересів клієнта у справі №914/1798/20 у Західному апеляційному господарському суді, вартість якої становить 5000 грн.;
- докази направлення 01.03.2021 відзиву з додатками на адресу ТзОВ «Львівморепродукти», відомості про яку містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

18.03.2021 від ТзОВ «Львівморепродукти» на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду даної справи у зв`язку із зайнятістю адвоката Микитки Т.В. в судовому засіданні у справі №380/3048/20, яка розглядається Львівським окружним адміністративним судом .
Розглянувши подане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки чинне процесуальне законодавство не обмежує можливість представництва інтересів особи іншим адвокатом чи в порядку самопредставництва, а позиція скаржника повною мірою викладена у його апеляційній скарзі. Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що адвокатом Микиткою Т.В. не доведено факту здійснення саме ним представництва інтересів сторони позивача у справі №380/3048/20, яка розглядається Львівським окружним адміністративним судом та не додано процесуального документа суду, яким підтверджується дата та час судового засідання, призначеного на 18.03.2021 об 11 год. 00 хв., а відповідна інформація відсутня у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Суд також не може надати оцінку твердженням адвоката про те, що без його участі позов у справі №380/3048/20 може бути залишений без розгляду, оскільки з клопотання не вбачається того факту, що судова справа №380/3048/20 перебуває на стадії підготовчого засідання (ст. 240 КАС України). 

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне:

29.07.2015 між ТзОВ “Львівморепродукти” (продавець) та ПрАТ “Сортнасіннєовоч-Львів” (покупець) було укладено договір купівлі-продажу товарів № 146.
Відповідно до п. 1.1 договору, продавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов`язався передати у власність покупцю належний продавцеві на праві власності товар за ціною, визначеною цим договором, а покупець зобов`язався прийняти такий товар та оплатити його.
Згідно з п. 2.1 договору, покупець зобов`язався сплатити грошову суму за придбаний товар продавцю у розмірі визначеному в рахунку на оплату або видатковій накладній з врахуванням ПДВ.
У пунктах 2.2 та 2.3 договору сторони погодили, що оплата здійснюється покупцем в безготівковому порядку на поточний рахунок продавця, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок. Покупець зобов`язався проводити розрахунок за придбаний товар після отримання товару, крім того зобов`язався здійснити попередню оплату за товар на вимогу продавця.
На виконання умов договору купівлі-продажу товарів № 146 від 29.07.2015, ПрАТ “Сортнасіннєовоч-Львів” здійснило попередні оплати за товар на рахунок ТзОВ “Львівморепродукти” на загальну суму 577 500 грн., а саме:
- 29.07.2015 – на суму 230 000 грн. (платіжне доручення № 696 від 29.07.2015; призначення платежу – попередня оплата за обладнання згідно рахунку №146 від 29.07.2015);
- 04.11.2015 – на суму 40 000 грн. (платіжне доручення № 832 від 04.11.2015; призначення платежу – попередня оплата за обладнання згідно рахунку №146 від 29.07.2015);
- 25.01.2016 – на суму 52 500 грн. (платіжне доручення № 943 від 25.01.2016; призначення платежу – попередня оплата за обладнання згідно договору №146 від 29.07.2015);
- 27.01.2016 – на суму 195 000 грн. (платіжне доручення № 945 від 27.01.2016; призначення платежу – попередня оплата за обладнання згідно договору №146 від 29.07.2015);
- 04.02.2016 – на суму 60 000 грн. (платіжне доручення № 960 від 04.02.2016; призначення платежу – попередня оплата за обладнання згідно договору №146 від 29.07.2015).
Після здійснення ПрАТ «Сортнасіннєовоч-Львів» зазначених попередніх оплат за товар, ТзОВ «Львівморепродукти» жодного товару за договором купівлі-продажу у власність ПрАТ «Сортнасіннєовоч-Львів» не передало.
У зв`язку з наведеним, 14.07.2017 ПрАТ «Сортнасіннєовоч-Львів» надіслало на адресу ТзОВ «Львівморепродукти» претензію про повернення грошових коштів, якою повідомило про відмову від договору купівлі-продажу та просило протягом 30 календарних днів з моменту отримання вказаної претензії повернути сплачені ним грошові кошти в сумі 577 500 грн.
10.08.2017 та 24.07.2019 ПрАТ «Сортнасіннєовоч-Львів» повторно надіслало на адресу ТзОВ «Львівморепродукти» претензію про повернення грошових коштів. 
Факт надіслання вказаних претензій на адресу ТзОВ «Львівморепродукти», відомості про яку містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також яка зазначена у договорі купівлі-продажу (м.Львів, вул. Липова Алея, 5) підтверджується описами вкладення у цінні листи та відповідними фіскальними чеками. Однак, усі зазначені поштові відправлення повертались на адресу відправника із довідками ВПЗ, у яких причиною повернення було вказано «за закінченням терміну зберігання» (для відправлень 2017 року) та «вибули» (для відправлення 2019 року).
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що місцезнаходження ТзОВ «Львівморепродукти», відомості про яке містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань залишається станом на даний час не змінним.
Відповідно до ч.1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
З огляду на наведене, ТзОВ «Львівморепродукти» було належним чином повідомлене про відмову ПрАТ «Сортнасіннєовоч-Львів» від договору купівлі-продажу та про необхідність повернути грошові кошти.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст. 629 ЦК України регламентовано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Стаття 656 цього Кодексу визначає, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
Попри те, що договір купівлі-продажу №146 від 29.07.2015 не містить чіткого зазначення найменування товару, який підлягає продажу, а також його асортименту, кількості та ціни, однак містить відсилання на те, що відповідні дані повинні зазначатися у рахунках на оплату чи видаткових накладних.
Таке врегулювання договірних відносин купівлі-продажу товарів є звичайним у діловому обороті в розумінні ст. 7 ЦК України. При цьому, відповідні бланки замовлень, специфікацій, накладних чи інших документів, у яких сторони засвідчують згоду про найменування, кількість та ціну товару, є невід`ємними частинами відповідного договору купівлі-продажу. Таким чином, лише внаслідок відсутності у спірному договорі відповідних відомостей, суд не має підстав погодитись із твердженнями скаржника про те, що спірний договір не володіє ознаками договору купівлі-продажу, оскільки, як зазначалось вище, він містить чітку відсилку на рахунки та накладні.
Водночас, відсутність відповідних відомостей за певних обставин може свідчити про неукладеність договору. З цього приводу колегія суддів зазначає таке:
Так, відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.1 та 2 ст. 640 ЦК України).
Згідно з ч.2 ст.642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Відповідно до ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч.4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 зазначено, що з огляду на приписи ст. 638, 640, 642 ЦК України та ч. 8 ст. 181 ГК України, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
Як зазначалося вище, пунктом 2.3 договору, було передбачено обов`язок покупця здійснити попередню оплату за товар на вимогу продавця.
Матеріали даної справи свідчать про те, що позивач перерахував на користь відповідача кошти в загальній сумі 577 500 грн. як попередню оплату за товар згідно договору купівлі-продажу №146 від 29.07.2015.
При цьому, наявність в призначенні платежів окремих платіжних доручень слова «рахунок», а не «договір», колегія суддів не розцінює як таке, що свідчить про те, що перераховані позивачем кошти стосувались іншої правової підстави.
Так, відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Зазначаючи про те, що частина платіжних доручень містить покликання на рахунок №146 від 29.07.2015, відповідач не надав доказів виставлення такого рахунку позивачеві. З огляду на фактичні обставини даної справи, колегія суддів вважає вірогідним саме той факт, що усі спірні платежі здійснювались на підставі договору купівлі-продажу №146 від 29.07.2015.
З огляду на ту обставину, що між позивачем та відповідачем було фактично підписано документ – договір купівлі-продажу №146 від 29.07.2015, а також, що саме на підставі цього документа позивач перераховував відповідачеві суми попередньої оплати за товар і відповідач не повернув зазначені кошти як безпідставно перераховані, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про укладеність договору №146 від 29.07.2015.
Твердження скаржника про відсутність з його боку жодних дій, які би свідчили про схвалення даного правочину, відхиляються судовою колегією, оскільки ним було фактично підписано договір купівлі-продажу №146 від 29.07.2015 та отримано і збережено кошти, перераховані на підставі цього договору, на своєму банківському рахунку. Відповідач проти отримання таких коштів саме за договором купівлі-продажу не заперечив, що свідчить про прийняття ним цього договору.

За ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. (ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України). 
У пункті 5.2 договору купівлі-продажу товарів сторони погодили, що він вважається припиненим на письмову вимогу однієї із сторін. Тобто, умови договору купівлі-продажу надають право сторонам односторонньої відмови від договору, при цьому, таке право не пов`язане з виконанням чи невиконанням умов договору.
Як було зазначено вище, ПрАТ «Сортнасіннєовоч-Львів» у 2017 році двічі направляло на адресу ТзОВ «Львівморепродукти» претензію, якою повідомило про відмову від договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Оскільки грошові кошти в сумі 577   500 грн. були набуті відповідачем на підставі укладеного між сторонами договору, то у зв`язку із його розірванням в односторонньому порядку, правова підстава для збереження відповідачем грошових коштів відпала, що в силу ст.1212 ЦК України свідчить про те, що такі кошти є безпідставно набутими. 
Аналогічні правові позиції з цього приводу неодноразово висловлювались Верховним Судом у постановах від 04.06.2019 у справі №924/159/14; від 18.06.2020 у справі № 915/940/18, від 23.04.2019 у справі №918/47/18.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частина 2, при цьому, встановлює, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
У претензіях, надісланих відповідачу у 2017 та 2019 роках, позивач просив у 30-деннний строк з моменту отримання цих претензій повернути отримані кошти за договором у сумі 577   500 грн.
Днем пред`явлення вимоги в розумінні ст. 530 ЦК України слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв`язку і підприємством зв`язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред`явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.
Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про те, що днем пред`явлення першої претензії від 13.07.2017, яка була надіслана відповідачу 10.08.2017, вважається дата 28.08.2017, тобто, дата оформлення довідки ВПЗ про повернення поштового відправлення за закінченням терміну зберігання. З огляду на наданий ТзОВ “Львівморепродукти” 30-ти денний строк для повернення грошових коштів, право на звернення з вказаним позовом у позивача виникло після спливу такого строку, тобто з 28.09.2017.
Оскільки позов у даній справі був пред`явлений 25.09.2020, позивач не пропустив позовної давності, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні відповідної заяви відповідача.
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом
Правову позицію щодо правомірності нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму безпідставно отриманих грошових коштів у зв`язку з розірвання договору купівлі-продажу було, зокрема, викладено у постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 918/47/18.
Перевіривши правильність нарахування вказаних сум, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість висновку місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позову у відповідній частині.
Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалено відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Розглянувши заву позивача про покладення на відповідача 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем на стадії апеляційного перегляду рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2020 у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість такої.
З огляду на долучені позивачем докази, а також норми ст. 126 ГПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», яка передбачає можливість встановлення адвокатом фіксованого розміру гонорару, суд вважає, що клопотання підлягає до задоволення у повному обсязі.
Керуючись ст. 129, 269, 271, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти» відмовити.
Рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2020 у справі №914/1798/20 залишити без змін.
Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Львівморепродукти” (79035, м. Львів, вул. Липова Алея, 5, ідентифікаційний код 25236666) на користь Приватного акціонерного товариства “Сортнасіннєовоч-Львів” (79019, м. Львів, просп. В. Чорновола, 45А, корп. 13, ідентифікаційний код 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Господарському суду Львівської області видати наказ на виконання даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.
Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 26.03.2021.

Головуюча суддя                                                                      Г.В. Орищин

суддя                                                                                          Н.А. Галушко

суддя                                                                                          М.Б. Желік