ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2965/21 Справа № 210/4056/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ступак С. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Бондар Я.М., 
суддів - Зубакової В.П., Барильської А.П.

сторони:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянувши  у спрощеному позовному провадженні,  у порядку  ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі  матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»  на заочне  рішення Дзержинського  районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 листопада 2020 року, яке ухвалено суддею Ступак С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомостей щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову зазначено, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у за`язку з чим підписав заяву б/н від 28.03.2011 року , відповідно до якої отримав кредит у розмірі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Банк свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі.
Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, станом на  20.04.2020 року, утворилась заборгованість у розмірі 37009,33 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту – 24483,84  грн., в т.ч. 19241,24 грн. заборгованість за поточним тілом кредита, 5242,60 – заборгованість за простроченим тілом кредита, 1433, 10 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 8853,85 грн. - заборгованості за простроченими відсотками, 0,00 грн.- заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.. 625, 0, 00 грн. нарахована пеня, 0,00 грн- нараховано комісії, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. – штраф (фіксована частина) та 1738,54 грн. – штраф (процентна складова), яку позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. 
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 листопада 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 28 березня 2011 року в розмірі 24483 грн. 84 коп., - заборгованість за  тілом кредиту. В решті позову- відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі в розмірі 2102 грн.
В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченими відсотками та штрафами посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність досягнення сторонами кредитного договору згоди про розмір відсотків за користування кредитом. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що відповідач користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами, отже приєднався до Умов та правил надання банківських послуг в тому числі із нарахованими відсотками та неустойкою.
При цьому, позивач наголошує на тому, що позичальник підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», що свідчить про узгодження всіх умов кредитування.
Позивач посилається на неврахування судом першої інстанції судової практики Верховного Суду в аналогічних справах, зокрема у справах №750/6058/17-ц від 04.12.2019 року, №572/1169/17 від 23.12.2019 року, №382/327/18-ц від 12.02.2020 року та №355/1091/17 від 26.02.2020 року, в яких суд дійшов висновку, що підписання відповідачем Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» є належним доказом ознайомлення із умовами кредитування.
На підтвердження позовних вимог позивачем до апеляційної скарги додано довідку про умови кредитування, які не подавались до суду першої інстанції.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» заявляв клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом учасників справи, згідно ч.3 ст.369 ЦПК України, яке не підлягає задоволенню наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Так, враховуючи ціну позову 37009,33 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи, а, згідно ч.3 ст.369 ЦПК України, розгляд цієї справи з повідомленням учасників справи можливо лише з урахуванням конкретних обставин, які перешкоджають суду апеляційної інстанції вирішити спір по суті без особистої явки сторін.
Як вбачається з матеріалів справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для встановлення обставин справи та перевірки доводів викладених в апеляційній скарзі, та відповідачем не наведено обставин справи, які перешкоджають суду апеляційної інстанції вирішити спір по суті без особистої явки сторін, у зв`язку з чим клопотання про розгляд справи з повідомленням учасників справи задоволенню не підлягає.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченим тілом кредиту за кредитним договором б/н від 28 березня 2011 року в розмірі 24483,84 грн., тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за простроченими відсотками та неустойки (штрафів) за порушення строків виконання зобов`язань, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів погодження з позичальником  ОСОБА_1 умов щодо розміру та порядку нарахування відсотків за користування кредитними коштами та неустойки (штрафів) за порушення строків виконання зобов`язань, а тому відмовив в задоволенні цих позовних вимог з підстав їх недоведеності та необґрунтованості. При цьому, суд виходив з того, що наданий позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не містить підпису ОСОБА_1 що свідчить про відсутність належних і допустимих доказів того, що останній був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг, що свідчить про недодержання сторонами письмової форми кредитного договору.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 28 березня 2011 року відповідач ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву де зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця Заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на офіційному сайті банку  privatbank.ua. Відповідач зобов`язався виконувати умови Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися самостійно на офіційному сайті банку privatbank.ua (а.с.37).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 1055 ЦК України Кредитний договір укладається у письмовій формі.  Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України  публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).  Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634  цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договору приєднання розроблені ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», у теперішній час АТ КБ «ПРИВАТБАНК», вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.  У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України  неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.  Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.  Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.  Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі.
В Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, підписаній ОСОБА_1 , відсутні умови щодо погодження відсоткової ставки за користування кредитними коштами та неустойки за порушення строків виконання договору. 
Разом з тим,  28 березня 2011  року  ОСОБА_1   було підписано Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», згідно якої останній своїм підписом засвідчив, що отримав кредит з видачею кредитної картки у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування ним за базовою ставкою 3 % в місяць (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році), з пільговим періодом 30 днів по кожній траті (нарахування відсотків здійснюється за ставкою 0,01% річних), та визначенням строку внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості, з визначенням їх розміру (включаючи плату за використання кредитних коштів в звітному періоді) в розмірі 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, зі сплатою пені за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі, який розраховується за наступною формулою: пеня = пеня 1 + пеня 2, де пеня 1 = базова відсоткова ставка по договору/30 – нараховується на кожен день прострочення кредиту, пеня 2 = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується 1 раз в місяць, при наявності заборгованості по кредиту або відсоткам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше, штрафів у розмірі 500,00 грн. + 5% від суми заборгованості по кредиту, з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків, за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів (а.с. 100).
Тобто, сторонами погоджено розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами та неустойки за порушення строків виконання зобов`язань.
Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.
Отже, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку – розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково – зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок. 
З такою позицією погодився й Верховний Суд у своїй постанові по справі №775/7704/15 від 23.01.2018 року.
Враховуючи предмет спору та те, що сторонами, при укладенні Договору б/н 28 березня 2011 року, погоджено порядок нарахування відсотків у розмірі за базовою ставкою 3% в місяць (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році) та нарахування неустойки за порушення строків виконання зобов`язань у вигляді пені та штрафів, колегія суддів дійшла висновку, що для належного дослідження та перевірки наданого стороною позивача розрахунку заборгованості за кредитом суд має володіти належною інформацією . 
Таким чином, для підтвердження заявлених позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками за кредитом та неустойкою, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» був зобов`язаний надати суду, окрім самого кредитного договору, виписки з особового рахунку позичальника, довідку про умови кредитування з відомостями щодо умов кредитування та підстав для нарахування відсотків та нарахування неустойки за порушення строків виконання зобов`язань у вигляді пені та штрафів.
Разом з тим, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором б/н від 28.03.2011 року, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надав суду доказів узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженим, що позбавило суд можливості здійснити перевірку правильності нарахування позивачем відсотків за користування кредитними коштами та неустойки.
При цьому, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження обґрунтувань позову про наявність заборгованості, окрім розрахунку заборгованості, станом на 20.04 2020 року, який містить нарахування відсотків за користування кредиту та не містить даних щодо порядку та підстав нарахування пені та комісії, копії Анкети-заяви від 28.03.2011 року, витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, виписки за договором, Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, інших доказів на підтвердження заявлених вимог до суду першої інстанції не надав. З прохальної частини позову вбачається, що позивач, у разі неявки в судове засідання відповідачки, просив провести заочний розгляд справи за відсутності його представника.
Отже, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надав суду належних доказів на підтвердження погодження розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами та неустойки за порушення строків виконання зобов`язань, та відповідно наявності заборгованості за відсотками за користування кредитом та неустойкою, у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції судової практики Верховного Суду в аналогічних справах, зокрема у справах №342/180/17, №356/1635/16, №428/2873/17, №755/2720/16, №666/388/16 та №415/5971/17, згідно яких визначено, що виписки з карткового рахунку є доказом виконання банківських операції, не можна вважати неукладеним договір, який частково виконується, та саме по собі посилання на не ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, адже підпис під Умовами та Правилами не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору, колегія суддів до уваги не бере, зважаючи на вищевикладене. 
Надаючи до суду апеляційної інстанції Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», як доказу в обґрунтування позовних вимог, щодо погодженого між сторонами розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами та неустойки за порушення строків виконання зобов`язань позивач, у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України, не навів виняткових випадків неподання такого доказу до суду першої інстанції, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для прийняття вказаних доказів, як належних та допустимих.
Отже, колегія суддів не приймає подані до суду апеляційної інстанції нові докази, а саме Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», оскільки такі докази до суду першої інстанції позивачем не подавалися, вони не були предметом дослідження суду першої інстанції. Надані позивачем додаткові докази зберігалися у нього, а відтак будь-які об`єктивні причини їх неподання суду першої інстанції відсутні.
Наведені вище обставини узгоджуються з висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц, провадження № 61-28810св18.
На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає цілком правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по відсотках за користування кредитом та неустойки за неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором.
Слід зауважити, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»  - залишити без задоволення.
Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 листопада 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 01 квітня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: