Постанова
Іменем України
 
21 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 161/21333/19
провадження № 61-12507св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - старший державний виконавець Першого відділу Державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Недумова Анна Олегівна, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду                    від 29 липня 2020 року у складі суддів: Киці С.І., Данилюк В.А., Шевчук Л.Я., 
 
у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Першого відділу Державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Недумової Анни Олегівни,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст скарги 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі вищевказаною скаргою, мотивуючи її тим, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження № 59975552 про зобов`язання ОСОБА_2 визначити житлове приміщення, яке вона має право займати разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1 .
18 грудня 2019 року державним виконавцем їй було вручено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з визначенням ОСОБА_2 жилого приміщення, а саме кімнати  у вказаному будинку у спільному користуванні з ОСОБА_4 , мотивуючи це відсутністю інших жилих кімнат для її проживання.
Невжиття старшим державним виконавцем Недумовою А. О. всіх заходів примусового виконання судового рішення відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» є незаконними та такими, що суперечать чинному законодавству, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просила скасувати постанову старшого державного виконавця Недумової А. О. від 18 грудня 2019 року про закінчення виконавчого провадження                                    № 59975552 та зобов`язати державного виконавця Недумову А. О. вчинити виконавчі дії, спрямовані на виконання постанови Волинського апеляційного суду від 24 липня                    2019 року та виконавчого листа від 24 липня 2019 року № 161/18324/17.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2020 року скаргу задоволено. Скасовано постанову старшого державного виконавця                     Недумової А. О. від 18 грудня 2019 року  про закінчення виконавчого провадження                             № 59975552 та зобов`язано вчинити дії, спрямовані на виконання постанови Волинського апеляційного суду від 24 липня 2019 року та виконавчого листа від 24 липня 2019 року             № 161/18324/17.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що за змістом постанови  апеляційного суду від 24 липня 2019 року ОСОБА_2 зобов`язаний визначити для ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_3 окреме жиле приміщення, а не приміщення, у якому проживають сторонні особи. Докази того, що державний виконавець належним чином з`ясував наявність у будинку боржника іншого вільного жилого приміщення, яке не зайнято будь-ким із осіб, які проживають в будинку, матеріали справи не містять.
Постановою Волинського апеляційного суду від 29 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області            від 02 березня 2020 року скасовано та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні скарги.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішенням суду, яке знаходилося на виконанні у відділі державної виконавчої служби, не покладено на боржника обов`язку ОСОБА_2 , як власника будинку, визначити ОСОБА_1 та малолітній                     ОСОБА_3   саме окреме  жиле приміщення, а лише жиле приміщення, яке останні мають право займати, тому державним виконавцем обґрунтовано закінчено виконавче провадження та винесено відповідну постанову на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», що свідчить про відсутність підстав для задоволення скарги. При цьому, ОСОБА_1 не доведено, що державним виконавцем неналежно виконано судове рішення і при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження порушено положення чинного законодавства.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні   2020 року   ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 29 липня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неповно з`ясував всі обставини справи, не довів обставини, що мають значення для справи, чим порушив та неправильно застосував норми матеріального права, у результаті чого, викладені у рішенні суду висновки не відповідають дійсним обставинам справи. Висновок апеляційного суду про відсутність у ОСОБА_2 обов`язку визначити для стягувача та її малолітньої дитини окреме жиле приміщення суперечить змісту рішенню апеляційного суду від 24 липня 2019 року, яке перебувало на виконані у відділі державної виконавчої служби, згідно з яким ОСОБА_2 зобов`язаний визначити жиле приміщення для ОСОБА_1 та її малолітньої доньки ОСОБА_3 без спільного проживання із сторонніми особами, а саме окреме жиле приміщення. Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував, що державним виконавцем неналежно з`ясовано наявність у будинку боржника іншого вільного жилого приміщення, яке не зайнято будь-ким з осіб, які проживають у будинку, що є очевидним порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження». Також, апеляційний суд у порушення норм процесуального права розглянув справу за відсутності представника служби у справах дітей.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 05 жовтня 2020 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Луцького міськрайонного суду Волинської області.
28 жовтня 2020 року справа № 161/21333/19 надійшла до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада                2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, пункту 3.3 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 14 грудня 2017 року № 8, у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Кузнєцова В. О., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Жданової В. С., Ігнатенка В. М.
Відповідно до підпункту 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України, пункту 3.3 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 14 грудня 2017 року № 8, у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Литвиненко І. В., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Висоцької В. С., Грушицького А. І.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Постановою Волинського апеляційного суду від 24 липня 2019 року у справі                                   № 161/18324/17 за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення порядку користування будинком та надвірними будівлями, зобов`язано ОСОБА_2 визначити жиле приміщення, яке мають право займати ОСОБА_1 та її малолітня дитини ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного судового рішення видано виконавчий лист № 161/18324/17, який знаходився на виконанні у Першому відділі державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції, що реорганізовано у Перший відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).
Боржником ОСОБА_2 надано пропозицію на визначення жилого приміщення, яке мають займати ОСОБА_1 та неповнолітня ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_1 та встановлення порядку користування жилим будинком, а також направлено державному виконавцю заяву про добровільне виконання рішення суду.
ОСОБА_1 не погоджуючись із вказаною пропозицією ОСОБА_2 направила останньому відповідь та заяву державному виконавцю про неприйняття даної пропозиції через несприятливість її більшої частини та суперечність судовим рішенням і вимогам чинного законодавства.
Старшим державним виконавцем Першого відділу Державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Недумовою А. О. було здійснено дії щодо виконання судового рішення, про що складено відповідні акти, за змістом яких встановлено фактичне виконання рішення суду, у зв`язку з наданням боржником для стягувача відповідно приміщення для проживання.
18 грудня 2019 року старшим державним виконавцем Першого відділу Державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  (м. Львів) Недумовою А. О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження». За змістом вказаної постанови 14 листопада 2019 року за участі стягувача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_6 , боржника   ОСОБА_2 , працівників патрульної поліції, представника органу опіки та піклування було проведено виконавчі дії з примусового виконання виконавчого документу від 24 липня 2019 року, № 161/18324/17, про зобов`язання ОСОБА_2 визначити жиле приміщення, яке мають право займати ОСОБА_1 та малолітня дитини ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 . Боржником                      ОСОБА_2 визначено жиле приміщення у будинку АДРЕСА_1 для проживання ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_3 у спільному користуванні з ОСОБА_4 , з посиланням на те, що у вказаному  будинку відсутні інші жилі кімнати для проживання стягувача.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження»виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
За рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження (пункт 1 частини першої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження»).
Пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Згідно з частиною третьою статті 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні скарги, суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що в межах свої повноважень державним виконавцем, у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження»здійснено дії спрямовані на виконання рішення суду за виконавчим листом про зобов`язання ОСОБА_2 визначити жиле приміщення, яке мають право займати ОСОБА_1 та її малолітня дитина ОСОБА_3 . Вказаним рішенням суду не конкретизовано, що жиле приміщення має бути окремим, без сторонніх осіб, в мотивувальній частині цього рішення не встановлено наявність таких приміщень у спірному будинку. Боржником виконано рішення суду шляхом визначення стягувачу жилого приміщення, у якому вона має право мешкати разом з неповнолітньою дитиною. Заявником ОСОБА_1 не надано, а судом не здобуто належних та допустимих доказів порушення державним виконавцем норм чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про виконавче провадження», під час  виконання судового рішення.
Доводи ОСОБА_1 , наведені в обґрунтування касаційної скарги щодо розгляду справи апеляційним судом за відсутності представника служби у справах дітей є неспроможними, оскільки заінтересовану особу, залучену державним виконавцем у виконавчому проваджені - службу у справах дітей Луцької міської ради, було належним чином повідомлено про дату, час і місце судового, а за правилами статті  223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Отже, апеляційний суд належним чином виконав свій процесуальний обов`язок щодо повідомлення служби у справах дітей Луцької міської ради про розгляд справи, тому заінтересована особа не була позбавлена можливості брати участь у перегляді рішення місцевого суду в апеляційному порядку.
Доводи  касаційної скарги про те, що боржник ОСОБА_2 був зобов`язаний за рішенням суду визначити ОСОБА_1 та її малолітній дочці саме окреме жиле приміщення були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції. Крім того, державний виконавець в силу вимог чинного законодавства не наділений правом змінювати резолютивну частину рішення.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Волинського апеляційного суду від 29 липня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. В. Литвиненко	
 	 	
 	В. С. Висоцька	
 	 	
 	А. І. Грушицький