П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/4468/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Сало П.І.  
Суддя-доповідач -  Драчук Т. О.   
16 лютого 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Ватаманюка Р.В.  Полотнянка Ю.П. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Стаднік Л. В.,
представника позивача: Нестерук Марини Іванівни,     
представника відповідача: Сисак Людмили Володимирівни, 

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
28 серпня 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, в якому просила:
-визнати протиправною бездіяльність Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо неприсвоєння ОСОБА_1 чергового 3 рангу державного службовця категорії "Б";
-зобов`язати Центрально-Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції присвоїти ОСОБА_1 черговий 3 ранг державного службовця категорії "Б" з 21.04.2020 та внести відповідний запис до трудової книжки позивача;
-зобов`язати Центрально-Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 різниці у надбавці до посадового окладу за присвоєння 3 рангу державного службовця категорії "Б" у відповідності до додатку № 2 постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 292 "Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році" з 21.04.2020 по 16.07.2020 включно.
-стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції витрати на правничу допомогу.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо неприсвоєння ОСОБА_1 чергового 3 рангу державного службовця (категорія "Б").
Зобов`язано Центрально-Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції присвоїти ОСОБА_1 черговий 3 ранг державного службовця (категорія "Б") з 21 квітня 2020 року та внести відповідний запис до її трудової книжки.
Зобов`язано Центрально-Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку до заробітної плати за 3 ранг державного службовця (категорія "Б") за період з 21 квітня 2020 року до 16 липня 2020 року включно.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1681,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн., а всього 5681,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. 
29.01.2021 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги та просила суд задовольнити її з підстав, викладених в ній.
Представник позивача заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні, до початку розгляду справи по суті, представником позивача заявлено клопотання про допит свідка ОСОБА_2 , екс-заступника начальника управління персоналу – начальника відділу проходження служб та комплектування управління персоналу Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.
Представник відповідача заперечила проти задоволення вказаного клопотання, посилаючись на те, що ОСОБА_2 звільнений з посади заступника начальника управління персоналу Центрально-Західного міжрегіонального управління 09.07.2020.
Разом з тим, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи, суд апеляційної інстанції протокольною ухвалою задовольнив клопотання представника позивача щодо допиту свідка ОСОБА_2 .
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, свідка ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм  матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду  першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 20.03.2017 № 66/ОС-17 ОСОБА_1 призначено на посаду начальника управління персоналу міжрегіонального управління, за результатами конкурсу, з 22.03.2017, з випробувальним терміном 1 місяць (а.с. 13).
Наказом від 21.04.2017 № 86/ОС-17 позивачу присвоєно 4 ранг державного службовця категорії "Б", про що зроблено запис у її трудовій книжці (а.с. 8).
14.04.2020 заступником начальника управління персоналу - начальником відділу проходження служб та комплектування управління персоналу Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції ОСОБА_2 на ім`я в.о. начальника міжрегіонального управління Бойчука В.В. внесено подання про присвоєння позивачу чергового 3 рангу державного службовця, з урахуванням результатів оцінювання її службової діяльності та у відповідності до ст. 39 Закону № 889-VIII та Порядку присвоєння рангів державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 № 306 (а.с. 15).
Згідно з довідкою заступника начальника управління персоналу міжрегіонального управління Непійка В.В. від 04.05.2020 вказане подання та підготовлений проект наказу про присвоєння позивачу чергового рангу не розглянуті та повернуті до управління персоналу міжрегіонального управління без пояснення причин (а.с. 16).  
Наказом Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 15.07.2020 № 137/ОС-20 позивача звільнено з посади начальника управління персоналу у зв`язку з припиненням державної служби, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, з 16.07.2020 (а.с. 14).
16.07.2020 засобами поштового зв`язку позивачем подано заяву на ім`я в.о. начальника міжрегіонального управління Бойчука В.В., в якій просила присвоїти їй черговий 3 ранг державного службовця з 21.04.2020, як це передбачено вимогами Закону України "Про державну службу" (а.с. 18). Заява вручена відповідачу 17.07.2020 (а.с. 19-20).
Не отримавши відповідь на свою заяву та вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо неприсвоєння чергового рангу державного службовця, позивач звернулася за правовою допомогою до адвоката ОСОБА_3 , з якою 27.07.2020 укладено договір про надання правничої допомоги № 008-ас від 27.07.2020 (а.с. 31).
04.08.2020 адвокат позивача надіслала на адресу відповідача адвокатський запит, в якому просила повідомити, чи присвоєно позивачці черговий 3 ранг державного службовця і якщо так, то надати відповідні докази, а якщо ні, то повідомити обґрунтовані підстави для відмови у вчиненні цих дій. Крім того, у запиті адвокат просила повідомити про хід розгляду заяви позивача від 16.07.2020, що була отримана відповідачем 17.07.2020, а також надати їй копії окремих документів: наказу про призначення позивачки на посаду, її особову картку державного службовця, заяву позивачки про присвоєння чергового 3 рангу, проекту відповідного наказу та наказу про звільнення позивача (а.с. 21-22).
Як вбачається з відповіді від 10.08.2020 № 5.1/610-20/Н-481 на вищезазначений адвокатський запит, відповідач заперечує наявність підстав для присвоєння позивачу чергового рангу державного службовця (а.с. 25).
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з адміністративним позовом до суду.
Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що обставинами, які встановлені під час розгляду справи в суді першої інстанції підтверджується, що відповідач порушив приписи ст. 39 Закону України «Про державну службу» в частині присвоєння позивачу чергового рангу в межах відповідної категорії посад державних службовців за умови успішного відпрацювання ОСОБА_1 трьох років на державній службі.
Крім того, судом встановлено, що ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року задоволено заяву позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду в адміністративній справі за її позовом до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. Клопотання відповідача про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Оскільки ухвала Вінницького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року оскарженню не підлягає, заперечення на вказану ухвалу викладені апелянтом в апеляційній скарзі.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з адміністративним позовом, оскільки з позовом позивач звернулась 28.08.2020, тоді як наказ про звільнення ОСОБА_1 прийнятий відповідачем 15.07.2020, що свідчить про порушення ч. 5 ст. 122 КАС України та пропуск місячного строку звернення до суду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду апелянт вказує, що до дати звільнення ОСОБА_1 з посади (останній робочий день 16.07.2020), позивачу було відомо про те, що з 21.04.2020 по 16.07.2020 їй не встановлювався 3 ранг державного службовця, що свідчить про те, що звертаючись до суду з адміністративним позовом 28.08.2020 позивачем пропущено строк звернення до суду.
Суд апеляційної інстанції, вивчивши питання дотримання позивачем строку звернення до суду, дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що наказом Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 15.07.2020 № 137/ОС-20 позивача звільнено з державної служби з 16.07.2020 на підставі положень п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII (а.с. 14).
Оскільки станом на день звільнення зі служби позивачу не було присвоєно черговий ранг державного службовця, на який, як вважає позивач, вона мала право, 16.07.2020 позивач поштою подала заяву на ім`я в.о. начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління Бойчука В.В., в якій просила присвоїти їй черговий 3 ранг державного службовця з 21.04.2020, як це передбачено вимогами Закону України "Про державну службу" (а.с. 18).
Вказана заява надіслана позивачем перевізником "Нова пошта", що підтверджується експрес-накладною № 59000534314690 від 16.07.2020. Згідно з програмою відстежень, поштове відправлення за вказаним трек-номером вручене відповідачу 17.07.2020 за адресою: м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2-А, тобто за адресою відповідача (а.с. 19-20).
Відповідач заперечує факт отримання вказаного поштового відправлення та звертає увагу на те, що в графі експрес-накладної "одержувач" вказано приватну особу " ОСОБА_4 ".
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем вчинено дії, направлені на відновлення порушеного права щодо присвоєння чергового рангу державного службовця внаслідок допущення в цій частині відповідачем бездіяльності.
Разом з тим, вказана заява відповідачем не розглянута, відповідь уповноваженою особою не надана, а питання щодо присвоєння чергового рангу відповідачем не вирішено. 
При цьому, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що наказ від 16.06.2020 № 2/ос/сг-20 про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення зауваження надісланий на адресу позивача також перевізником "Нова пошта", і у відповідній експрес-накладній також вказано, що одержувачем є ОСОБА_1 як приватна особа, а не як начальник управління персоналу Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (а.с. 104-106).
Отже, враховуючи вказані обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач використовує "подвійні стандарти" та з невизначених причин проігнорував заяву позивача від 16.07.2020.
Також, судом встановлено, що позивачем укладено договір про надання правничої допомог № 008-ас  від 27.07.2020 з адвокатським бюро «Нестерук М.І.» в особі адвоката Нестерук М.І.
З метою захисту інтересів позивача, 04.08.2020 адвокатом Нестерук М.І. надіслано на адресу відповідача адвокатський запит, в якому просила повідомити, чи присвоєно позивачу черговий 3 ранг державного службовця і якщо так, то надати відповідні докази, а якщо ні, то повідомити обґрунтовані підстави для відмови у вчиненні цих дій. Крім того, у запиті адвокат просила повідомити про хід розгляду заяви позивача від 16.07.2020, що була отримана відповідачем 17.07.2020, а також надати  копії окремих документів: наказу про призначення позивача на посаду, її особову картку державного службовця, заяву позивачки про присвоєння чергового 3 рангу, проекту відповідного наказу та наказу про звільнення позивачки (а.с. 21-22).
Вказаний адвокатський запит відповідачем отримано 04.08.2020, що підтверджується системою відстеження поштових відправлень АТ "Укрпошта" та визнається у відзиві на позовну заяву (а.с. 24, 55).
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.
Отже, отримавши адвокатський запит представника позивача 04.08.2020, відповідач повинен був надати адвокату запитувану інформацію та копії документів до 11.08.2020.
При цьому, судом встановлено, що відповідь відповідача на вказаний адвокатський запит датована 10.08.2020 за № 5.1/610-20/Н-481, а фактично відправлена відповідачем поштою на адресу адвоката лише 17.08.2020 простим листом (а.с. 25-26). Як наслідок, відповідь на адвокатський запит отримана адвокатом тільки 21.08.2020.
Аналізуючи встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що не розгляд заяви позивача від 16.07.2020 та несвоєчасно направлена відповідь на адвокатський запит від 04.08.2020 перешкоджали зверненню позивача до суду у встановлений законом строк, тобто до 17.08.2020. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 року до 22.05.2020 на всій території України установлений карантин.
В подальшому Кабінет Міністрів України продовжував дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», на всій території України з урахуванням епідемічної ситуації в регіоні.
17 липня 2020 року набрав чинності Закон України від 18 червня 2020 року № 731-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон № 731-IX), яким внесено зміни до Господарського процесуального кодексу, Цивільного процесуального кодексу та Кодексу адміністративного судочинства України.
Вказаним Законом законодавець по-іншому врегулював питання процесуальних строків під час дії карантину, які були продовжено на строк дії карантину Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Так, Законом № 731-IX пункт 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України викладено в такій редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.
Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».
Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 731-IX встановлено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу Х "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.
Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. 20-денний строк з дня набрання чинності цим Законом закінчився 06.08.2020.
Як вже встановлено судом, позивачем та її представником вживались заходи щодо досудового врегулювання спору щодо присвоєння відповідачем чергового рангу державного службовця ОСОБА_1 , 
Однак, офіційна відповідь на адвокатський запит представника позивача від 04.08.2020 надійшла на адресу адвоката лише 21.08.2020.
Отже, враховуючи вказані обставини, а також запровадження карантину на території України, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), колегія суддів приходить до висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оцінивши в сукупності встановлено обставини та поновивши строк звернення до суду позивачу, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про те, що позивачем з поважних причин пропущено строк звернення до адміністративного суду у цій справі, та як наслідок правомірно задоволено клопотання про поновлення строку звернення до суду першої інстанції.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 
Згідно з частиною другою статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. 
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VIII (далі Закон №889-VIII).
Приписами ст. 1 Закону №889-VIII передбачено, що державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, передбачених цією статтею.  
Державний службовець це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Згідно ст. 38 Закону №889-VIII прийняття на державну службу, просування по службі державних службовців, вирішення інших питань, пов`язаних із службою, здійснюються з урахуванням категорій посад державної служби та рангів державних службовців як виду спеціальних звань, що їм присвоюються.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 39 Закону № 889-VIII ранги державних службовців є видом спеціальних звань. Встановлюється дев`ять рангів державних службовців.
Порядок присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями визначаються Кабінетом Міністрів України.
За змістом частини  третьої статті 39 Закону № 889-VIII державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "Б", присвоюються 3, 4, 5, 6 ранги.
Водночас частинами 4-6 статті 39 цього Закону встановлено, що ранги державним службовцям присвоює суб`єкт призначення, крім випадків, передбачених законом.
Ранги державних службовців присвоюються одночасно з призначенням на посаду державної служби, а в разі встановлення випробування - після закінчення його строку. Державному службовцю, який вперше призначається на посаду державної служби, присвоюється найнижчий ранг у межах відповідної категорії посад.
Черговий ранг у межах відповідної категорії посад присвоюється державному службовцю через кожні три роки з урахуванням результатів оцінювання його службової діяльності.
Протягом строку застосування дисциплінарного стягнення, а також протягом шести місяців з дня отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності черговий ранг державному службовцю не присвоюється. Такі періоди не зараховуються до строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини.
Відповідно до ч.11 ст.39  Закону № 889-VIII в особовій справі та трудовій книжці державного службовця робиться запис про присвоєння, зміну та позбавлення рангу державного службовця.
Аналізуючи положення чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що черговий ранг у межах відповідної категорії посад присвоюється державному службовцю через кожні три роки з урахуванням результатів оцінювання його службової діяльності; при цьому отримання державним службовцем позитивної, відмінної оцінки за результатами зазначеного оцінювання або відсутність результатів такого оцінювання через те, що воно не проводилось, на згаданий термін присвоєння чергового рангу не впливає.
При цьому, чинним законодавством передбачено обов`язок органу державної влади за умови успішного проходження оцінювання та відсутності діючих дисциплінарних стягнень присвоювати державному службовцю черговий ранг в межах певної категорії посад не пізніше, ніж через три роки роботи службовця на займаній посаді після присвоєння попереднього рангу. Право на присвоєння чергового рангу державному службовцю може бути відтерміноване лише у випадку отримання ним негативної оцінки за результатами оцінювання (на шість місяців) та в разі застосування до нього дисциплінарного стягнення (на строк застосування), водночас такі періоди не зараховуються до трирічного строку державної служби, необхідного для присвоєння чергового рангу.
Тобто, положення статті 39 Закону № 889-VIII встановлюють підстави, за яких присвоєння чергового рангу може бути відтерміновано на визначений цим законом строк, а саме застосування дисциплінарного стягнення до державного службовця або отримання негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності.   
З записів трудової книжки ОСОБА_1 встановлено, що запис про присвоєння чергового рангу державного службовця в період з 21.04.2017 (дата присвоєння 4 рангу державного службовця) по 21.04.2020 (граничний строк присвоєння чергового рангу) відсутній.
При цьому, враховуючи положення Закону № 889-VIII щодо наявності обов`язкових умов для присвоєння чергового рангу, колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи, а саме з копії долученої до позовної заяви особової картки позивача вбачається, що ОСОБА_1 успішно пройдено щорічне оцінювання 05.11.2018 та 07.11.2019 (а.с. 10 зворотній бік), що унеможливлює відтермінування присвоєння 3 рангу позивачу з підстави отримання негативної оцінки за результатами щорічного оцінювання 
Також, судом апеляційної інстанції не здобуто доказів на підтвердження того, що у період з 21.04.2017 по 21.04.2020 на позивача накладались будь-які дисциплінарні стягнення.
Отже, аналізуючи встановлені обставини, а також норми Закону № 889-VIII, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для не присвоєння ОСОБА_1 чергового 3 рангу державного службовця, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо порушення відповідачем вимог ст. 39 Закону № 889-VIII в частині присвоєння позивачу чергового рангу в межах відповідної категорії посад державних службовці за умови належного виконання посадових обов`язків протягом 3 років. 
Колегія суддів звертає увагу, що в апеляційній скарзі апелянт не зазначає про відсутність у позивача права на присвоєння чергового рангу, при цьому, доводи апеляційної скарги зводяться до порушення процедури присвоєння такого рангу, а саме відповідач посилається на відсутність належним чином оформленого подання управління персоналу, тобто кадрової служби міжрегіонального управління. 
Так, механізм присвоєння державним службовцям рангів під час прийняття на державну службу та її проходження регулюється Порядком присвоєння рангів державних службовців, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 № 306 (далі - Порядок № 306)
Відповідно до пунктів 5-6 Порядку № 306 (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), підставою для прийняття рішення про присвоєння державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "Б" та "В", чергового рангу є подання служби управління персоналом суб`єктові призначення, погоджене безпосереднім керівником, якщо такий керівник не є суб`єктом призначення.
Підставою для прийняття рішення про присвоєння достроково чергового рангу державного службовця є обґрунтоване подання, внесене безпосереднім керівником суб`єктові призначення.
У разі коли суб`єкт призначення є безпосереднім керівником державного службовця, рішення про присвоєння достроково чергового рангу державного службовця приймається таким керівником за обґрунтованим поданням служби управління персоналом державного органу, в якому працює відповідний державний службовець.
Відповідно до пункту 7 Порядку №306 у поданні щодо присвоєння рангу державного службовця обов`язково зазначаються: дата присвоєння попереднього рангу, номер і дата відповідного рішення - у разі присвоєння державному службовцю чергового рангу в межах відповідної категорії посад державної служби; завдання, виконані державним службовцем, що мають важливе значення для розвитку держави або регіону чи особливі досягнення - у разі присвоєння державному службовцю достроково чергового рангу в межах відповідної категорії за особливі досягнення або за виконання особливо відповідальних завдань.
З матеріалів справи, а саме п. 1.1 Розділу І Положення про управління персоналу Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, затвердженого наказом начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції №335/ОД-17 від 27.07.2017, встановлено, що управління персоналу є структурним підрозділом Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.
Пунктом 1.2 Розділу І Положення визначено, що управління підпорядковується начальнику Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації.
Відповідно до п. 3.7 Розділу ІІІ Положення визначено, що до функцій управління належить оформлення документів про присвоєння рангів державних службовців персоналу апарату Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.
Пунктом 5.1 Розділу V Положення встановлено, що управління очолює начальник, який визначається на конкурсній основі, призначається на посаду і звільняється з неї начальником Центрально-Західного міжрегіонального управління. Начальник управління безпосередньо підпорядковується начальнику Центрально-Західного міжрегіонального управління.
Начальник Управління має одного заступника,  який є одночасно начальником проходження служби та комплектування, а у разі відсутності начальника Управління виконує його обов`язки.
До матеріалів справи долучено копію Посадової інструкції начальника управління персоналу №143, затверджену начальником Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції 27.09.2019.
Згідно п. 1.1 Посадової інструкції начальник управління персоналу Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції призначається на посаду та звільняється з посади наказом начальника Центрально-Західного міжрегіонального з дотриманням вимог чинного законодавства.
Пунктом 1.2 встановлено, що начальник управління персоналу безпосередньо підпорядкований начальникові Центрально-Західного міжрегіонального управління.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 39 Закону № 889-VIII ранги державним службовцям присвоює суб`єкт призначення, крім випадків, передбачених законом.
Тобто, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку суб`єктом призначення є начальник Центрально-Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, оскільки начальник управління персоналу безпосередньо підпорядкований начальнику Центрально-Західного міжрегіонального управління.
Отже, відповідальним за дотримання вимог законодавства щодо присвоєння позивачу чергового рангу державної служби є Центрально-Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції в особі начальника міжрегіонального управління.
Позивачем до матеріалів справи долучено належним чином посвідчену адвокатом копію подання заступника начальника управління персоналу - начальника відділу проходження служб та комплектування управління персоналу Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції Непійка В.В. від 14.04.2020 про присвоєння ОСОБА_1 чергового 3 рангу державного службовця.
Отже, в матеріалах справи наявне підтвердження оформлення подання посадовою особою Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції Непійком В.В., який на момент внесення такого подання займав посаду заступника начальника управління персоналу.
Однак, таке подання разом з підготовленим проектом наказу про присвоєння позивачці чергового рангу не розглядалось та було повернуто до управління персоналу без пояснення причин, що підтверджується довідкою заступника начальника управління персоналу міжрегіонального управління Непійка В.В. від 04.05.2020.  
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання вказаних документів недопустимими або недостовірними доказами, оскільки на момент їх оформлення, подання про присвоєння рангу ОСОБА_1 від 14.04.2020 і довідка від 04.05.2020 підписані уповноваженою посадовою особою міжрегіонального управління, а їх справжність посвідчена підписом адвоката з дотриманням вимог процесуального закону.
Також, в судовому засіданні 16.02.2021 представником позивача заявлено клопотання про  виклик та допит свідка ОСОБА_2 , екс заступника начальника управління персоналу – начальника відділу проходження служби та комплектування управління персоналу Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо відомих йому обставин оформлення подання та необхідних документів для призначення ОСОБА_1 чергового рангу державного службовця.
З метою з`ясування обставин, протокольною ухвалою суду вказане клопотання задоволено, попереджено   ОСОБА_2 про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від давання показань та допитано ОСОБА_2 в якості свідка про відомі йому обставини справи.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно із ч. 1 ст. 91 КАС України, показаннями свідка є повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.
Виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити ( ч. ч. 1, 2 ст. 92 КАС України).
Частиною 4 статті 92 КАС України передбачено, що суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.
Так, свідок ОСОБА_2 повідомив, що до 09.07.2020 він працював на посаді заступника начальника управління персоналу – начальника відділу проходження служби та комплектування управління персоналу Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції. Оскільки ОСОБА_2 займав вказану посаді, 14.04.2020 він завчасно розпочав процедуру оформлення подання про присвоєння начальнику управління персоналу ОСОБА_1 чергового рангу державного службовця, оскільки саме до його посадових обов`язків належало оформлення таких документів для подальшого затвердження начальником Центрально-Західного міжрегіонального управління. 
Свідок ОСОБА_2 зазначив, що ним було підготовлено подання про присвоєння чергового рангу ОСОБА_1 , в якому було зазначено дату присвоєння попереднього рангу та результати оцінювання державного службовця, також було складено характеристику на позивача та підготовлено попередній проект наказу про присвоєння рангу державного службовця, оскільки по усному орієнтуванню до вказаних документів такий проект мав долучатись та візуватись суб`єктом призначення у разі позитивного вирішення питання про присвоєння чергового рангу.
Крім того, свідок вказав, що ним було здіснено попереднє погодження проекту наказу про присвоєння чергового рангу позивачу з керівниками деяких структурних підрозділів Центрально-Західного міжрегіонального управління, що не заперечувалось представником відповідача, оскільки остання як керівник сектору Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції підписувала такий проект наказу.
Також, свідок повідомив, що після підготовки пакета документів про присвоєння чергового рангу ОСОБА_1 , вказані документи були передані через канцелярію управління для подальшого погодження суб`єктом призначення. Разом з тим, після виходу свідка з відпустки, 04.05.2020, з метою уникнення питань щодо бездіяльності ОСОБА_2 стосовно його посадових обов`язків, ним було складено довідку, в якій він вказав, що станом на 04.05.2020 проект наказу та подання про присвоєння рангу ОСОБА_1 повернуті до управління персоналу міжрегіонального управління без пояснення такої причини. 
Отже, аналізуючи покази свідка ОСОБА_2 , який попереджений про кримінальну відповідальність, колегія суддів приходить до висновку, що ним вчинялись дії щодо формування документів для присвоєння ОСОБА_1 чергового рангу.
Також, в обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не витребувано оригіналів посвідчених адвокатом копій документів, на підставі яких судом першої інстанції прийнято рішення. 
Разом з тим, колегія суддів критично оцінює вказані доводи апелянта, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 94 КАС України учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Інших вимог до копій письмового документа процесуальний закон не містить.
Згідно ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема посвідчувати копії документів у справах, які він веде, крім випадків, якщо законом установлено інший обов`язковий спосіб посвідчення копій документів.
Отже, враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів апелянта, оскільки копії документів, які долучені до матеріалів позовної заяви посвідчені згідно вимог чинного законодавства представником позивача – адвокатом Нестерук М.І., яка в суді першої інстанції діяла на підставі договору про надання правничої допомоги №008-ас від 27.07.2020, ордеру серії ВН №11668.
Також, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, що в період з 21.04.2020 по 16.07.2020 (дату звільнення) позивачем, як керівником служби управління персоналу, не організовувалось подання про присвоєння рангу підлеглою їй службою з огляду на усвідомлення неналежного виконання своїх посадових обов`язків, що підтверджується копією характеристики позивача від 10.06.2020, оскільки під час розгляду справи підтверджено право особи на присвоєння чергового рангу, у зв`язку з чим посилання на усвідомлення позивачем неналежного виконання обов`язку не можуть бути підставою для невчинення дій службою управління персоналом щодо звернення з поданням про присвоєння такого рангу. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що організація внутрішнього документообігу та посилання апелянта на неотримання суб`єктом призначення подання про присвоєння позивачу чергового рангу не можуть бути підставою для невчинення суб`єктом призначення дій на виконання вимог ч. 4 ст. 39 Закону № 889-VIII.
Також, в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що в зверненні, направленому 16.07.2020 приватній особі ОСОБА_4 , позивач просить присвоїти їй 3 ранг державного службовця, зазначаючи про бездіяльність керівника, разом з тим доказів формування подання відповідно до вимог Порядку №306 позивачем не надано.
Однак, колегія суддів зазначає, що п. 5 Порядку №306 встановлено, що підставою для прийняття рішення про присвоєння державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "Б" та "В", чергового рангу є подання служби управління персоналом суб`єктові призначення, погоджене безпосереднім керівником, якщо такий керівник не є суб`єктом призначення.
Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач займала посаду начальника управління персоналу Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, при цьому, її безпосереднім керівником є начальник Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, що підтверджується Положення про управління персоналу.
Отже, враховуючи норми Порядку №306, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не могла вносити подання щодо себе від імені управління персоналу, оскільки в такому разі очевидним є конфлікт інтересів, у зв`язку з чим, суд вважає оформлення подання про присвоєння чергового рангу заступником керівника управління персоналу ( ОСОБА_2 ) на ім`я в.о. начальника міжрегіонального управління (Бойчука В.В.) без додаткового погодження такого подання правомірним.
При цьому, посилання апелянта на наказ про звільнення ОСОБА_2 з посади заступника начальника управління персоналу – начальника відділу проходження служби та комплектування управління персоналу Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказаний наказ датований 09.07.2020. Тобто, на момент оформлення та внесення подання вказана особа виконувала посадові обов`язки заступника начальника управління персоналу.
Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, враховуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем всупереч положенням ст. 39 Закону № 889-VIII не вчинено відповідних дій щодо присвоєння позивачу чергового рангу, тоді як такий обов`язок суб`єкта призначення прямо передбачений ч. 4 ст. 39 Закону № 889-VIII, а матеріалами справи підтверджується право позивача на отримання чергового 3 рангу державного службовця.
Крім того, колегія суддів вважає, що посилання представника відповідача на наявність дисциплінарних та кримінальних проваджень після 21.04.2020 колегія суддів не бере до уваги, оскільки дані факти не впливають на право позивача щодо присвоєння чергового рангу державного службовця в період з 21.04.2017 по 21.04.2020.
Також, апелянт зазначає про безпідставність і передчасність зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу надбавку до заробітної плати за 3 ранг державного службовця за період з 21.04.2020 по 16.07.2020, оскільки при прийняті рішення судом першої інстанції були відсутні підстави вважати, що при присвоєння позивачу вищого рангу відповідач не здійснить виплату такої надбавки.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Отже, доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими, оскільки звернення позивача з вимогою зобов`язального характеру внаслідок бездіяльності відповідача відповідає положенням ст. 5 КАС України.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з метою повного захисту прав позивача необхідно зобов`язати Центрально-Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції нарахувати та виплати позивачу надбавку до заробітної плати за 3 ранг державного службовця (категорія "Б") за період з 21 квітня 2020 року до 16 липня 2020 року включно, оскільки у вказаний період та після звільнення позивача з посади начальника управління персоналом, відповідачем не вчинялись дії щодо присвоєння ОСОБА_1 чергового рангу.
Вказані обставини змусили позивача звернутись до суду з позовом за захистом своїх прав, оскільки відповідач допустив бездіяльність, а тому доводи представника позивача в цій частині є необґрунтованими.
Також, апелянт вважає, що вимога про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає, посилаючись при цьому на додаткову постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц.
Щодо доводів апелянта в цій частині колегія суддів зазначає, що витрати на професійну допомогу визначені статтею 134 КАС України.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. 
Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Переглядаючи оскаржуване рішення в частині стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції досліджено договір про надання правничої допомоги № 008-ас від 27.07.2020 (а.с. 45-46), остаточний розрахунок вартості адвокатських послуг від 15.10.2020, який містить детальний опис робіт, виконаних адвокатом (а.с. 49), а також факт сплати послуг адвоката (а.с. 52).
При цьому, матеріали справи не містять клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.
Отже, враховуючи вказані обставини та матеріали справи, суд першої інстанції правомірно стягнув на користь позивача витрати на правничу допомогу.
Крім того, колегія суддів зауважує, що апеляційна скарга не містить обґрунтування безпідставності стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу.
Отже, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення адміністративного позову шляхом визнання протиправної бездіяльності Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, зобов`язання відповідача присвоїти позивачу черговий 3 ранг державного службовця, про що внести відповідний запис в трудову книжку ОСОБА_1 , нарахувати та виплатити позивачу надбавку до заробітної плати за 3 ранг державного службовця категорії «Б» за період з 21.04.2020 по 16.07.2020 включно.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
29.01.2021 представником позивача подано заяву про відшкодування витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції відповідача в розмірі 3500 грн.
Визначаючись щодо поданої заяви, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Статтями 132, 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно із ч. 2 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Відповідно до ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку і компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно із ч. ч. 6,7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Згідно із п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Водночас, на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справах №810/3806/18, №810/2816/18, №810/3806/18), від 22 листопада 2019 року у справі №810/1502/18.
З матеріалів справи встановлено, що представником позивача на підтвердження витрат з оплати правової допомоги подано наступні документи: ордер серії ВН № 116694 від 28.01.2021; договір про надання правничої допомоги від 26.01.2021 № 001-ас; розрахунок вартості адвокатських послуг з урахування виконаних робіт (наданих послуг) від 28.01.2021;  копія квитанції №35010070-1 від 27.01.2021 на суму 3500 грн.
Так, зі змісту розрахунку вартості адвокатських послуг з урахуванням виконаних робіт від 28.01.2021 судом встановлено, що адвокатом ОСОБА_3 виконано наступні роботи:
-консультування по процесуальному законодавству – 20 хв. 26.01.2021;
-правовий аналіз повного тексту рішення суду першої інстанції – 30 хв. 26.01.2021;
-опрацювання апеляційної скарги відповідача на рішення суду першої інстанції – 30 хв. 26.01.2021;
-додаткове опрацювання судової практики (в т.ч. міжнародної судової практики), що регулює аналогічні спірні питання – 1 год. 27.01.2021;
-підготовка відзиву на апеляційну скаргу – 4 год. 28.01.2021;
-підготовка заяви про відшкодування правничої допомоги (з додатками) – 40 хв. 28.01.2021.
Загальна кількість часу, витраченого адвокатом для надання правової допомоги позивачу без урахування представництва інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції складає 7 год.
Разом з тим, стосовно розміру понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Дослідивши долучені представником позивача до заяви документи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних доказів щодо витрачання адвокатом 7 годин для підготовки цієї справи до розгляду у суді апеляційної інстанції.
Судом встановлено, що правова позиція позивача не змінювалась в судах першої та апеляційної інстанцій, при цьому, вивчення законодавства, яким регулюється даний спір, документів та доводів, якими позивач обґрунтовує свою позицію, та написання відзиву до суду апеляційної інстанції, який  переважно повторює рішення суду першої інстанції, не вимагає великого обсягу юридичної та технічної роботи.
Отже, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскільки заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, за відсутності доказів витраченого часу (7 годин) адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), стягнення адвокатських витрат сумі (3500 грн.) не відповідає критеріям розумності, співрозмірності та справедливості.
Крім того, колегія суддів зауважує, що рішенням суду першої інстанції за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 грн., при  цьому в суді апеляційної інстанції позивач просить стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 3500 грн. разом з тим, надання правової допомоги з приводу вирішення навіть певної (усієї) сукупності процесуальних питань у апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено  в майже рівнозначному розмірі, ніж надання первинної правничої допомоги, необхідної  для звернення особи до суду з адміністративним позовом. 
Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг,  розмір відшкодування, отриманий за аналогічні послуги  у суді першої інстанції (4000грн.), колегія суддів вважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги  за складення відзиву на апеляційну скаргу відповідача, який переважно повторює  рішення суду першої інстанції, опрацювання міжнародної практики (при цьому, відзив на апеляційну скаргу містить лише два посилання на рішення Європейського суду з прав людини) є явно завищеним та таким, що підлягає зменшенню.
Крім того, участь одного адвоката при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанціях свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що також впливає на обсяг наданих послуг в межах їх повторного вивчення.
Подібна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 12.12.2019 року по справі 2040/6747/18.
Отже, беручи до уваги зазначений висновок Верховного Суду, проаналізувавши зроблені представником позивача розрахунки, виходячи із загальних засад законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачами витрат, малозначемість даної справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зменшення заявлених до відшкодування витрат на правову допомогу, які понесені позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та вважає, що на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн., які є достатніми та співмірними із часом витраченим адвокатом та обсягом наданих ним послуг.     
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року - без змін.
          Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України    (м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2 "А", ЄДРПОУ 40867306) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. 00 коп. (дві тисячі гривень 00 копійок).
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачений   ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  22 лютого 2021 року.
          
Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Ватаманюк Р.В.    Полотнянко Ю.П.