КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 357/744/17                                                    Головуючий у 1 інстанції: Орєхов О.І.
провадження №22-ц/824/1266/2021                                       Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
24 лютого 2021 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Кулікової С.В., Болотова Є.В.,
при секретарі: Панчошній К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та збитків за кредитним договором, -
 
      в с т а н о в и в :
 
У січні 2017 року позивач ТОВ «Порше Мобіліті» звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 10.12.2013 року між ним та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №50011394, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у сумі 203 503 грн. 32 коп., що еквівалентно на дату укладання Договору 24 712 доларів США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки VW, модель Golf VII, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1 968 куб. см., рік випуску 2013, а відповідач зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачу кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за використання кредиту та інші платежі відповідно до умов договору.
Також позивач відповідно до договору надав відповідачу додатковий кредит, у розмірі 12 591 грн. 75 коп., що є еквівалентом 1 529,05 доларів США на дату укладання договору, з цільовим призначенням для сплати страхових платежів відповідно до договору страхування фінансових ризиків при викраденні або знищенні транспортного засобу, а відповідач зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачу додатковий кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за використання додаткового кредиту та інші платежі відповідно до умов договору.
Згідно з п.1.6. Умов кредитування, виконання зобов`язання відповідача за цим договором забезпечується заставою майна, відповідно до укладеного сторонами договору застави транспортного засобу № 50011394 від 12.12.2013 року, за яким з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором відповідачем було передано у заставу автомобіль марки VW, модель Golf VII, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1 968 куб. см., рік випуску 2013, реєстраційний номер НОМЕР_2 , заставною вартістю 254379 грн. 15 коп.
Проте, від березня 2015 року відповідач припинив виконувати свої зобов`язання за договором щодо сплати щомісячних платежів, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість перед позивачем на загальну суму 47 770 грн. 17 коп., що підтверджується зведеною обліковою випискою з рахунку клієнта ОСОБА_1 станом на 19.05.2015 року.
Згідно із умовами Договору, а саме п.3.3. відповідач зобов`язаний повернути позивачеві у повному обсязі суму кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню (сума до повернення відповідачем розраховується позивачем і вказується у повідомленні позивача) протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу відповідачем (для фізичних осіб) та протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу відповідачем (для фізичних-осіб-підприємців та юридичних осіб). Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення.
У зв`язку з систематичним невиконанням умов договору, 19.05.2015 року позивачем було направлено відповідачу вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором (вихідний  №50011394 від 19.05.2015 року) з вимогою повернути суму кредиту.
Відповідач отримав дану вимогу 18.06.2015 року, про що свідчить особистий підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу № 0430600688221.
Таким чином, враховуючи те, що відповідач отримав вимогу 18.06.2015 року останнім днем повернення кредиту та заборгованості відповідно було 19.07.2015 року.
Однак, у встановлені строки відповідач не повернув кредит та не сплатив заборгованість.
У зв`язку з невиконанням умов договору відповідачем, позивач був вимушений скористатися своїм правом відповідно до договору і чинного законодавства почати процедуру звернення стягнення на предмет застави у примусовому порядку та процесу повернення заборгованості за договором відповідачем.
Вказував, що 03.09.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А.М. було вчинено виконавчий напис №1267 щодо звернення стягнення на предмет застави з метою задоволення вимог позивача за Кредитним договором №50011394 від 10.12.2013 року. 
Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» основну суму заборгованості за Кредитним договором №50011394 від 10.12.2013 р. у розмірі 341 623 грн. 45 коп., 3% річних у розмірі 13 522 грн. 95 коп., а загалом - 355 146 грн. 40 коп. та стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» 
11 квітня 2019 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» основну суму заборгованості за Кредитним договором №50011394 від 10.12.2013 року у розмірі 220 444 грн. 25 коп., 3% річних у розмірі 24 300 грн. 29 коп., інфляційні витрати у розмірі 95 612 грн. 44 коп. та збитки у розмірі 106 668 грн. 02 коп., а всього - 447 025 грн. та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» судові витрати, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу та судового збору, мотивуючи тим, що станом на 19.05.2015 року заборгованість відповідача за Кредитним поговором становила: несплачені прострочені щомісячні платежі в повернення Кредиту та Додаткового кредиту, а також сплати відсотків за їх користування, за березень (частково) - травень 2015 року - 28 929 грн. 04 коп.; штрафні санкції відповідно до п.8.3 Договору - 3 406 грн. 84 коп.; компенсація страхових платежів відповідно до п. 5.6. Договору - 11 596 грн. 36 коп.; інші витрати, понесені позивачем через невиконання умов Договору - 3 837 грн. 93 коп.; залишок неповернутої суми кредиту - еквівалент 18 898,33 доларів США, що відповідно до обмінного курсу за безготівковими операціями станом на робочий день, що передував дню складання вимоги (курс ПАТ «Креді Агріколь Банк» - 21,6750 доларів США) - 409 621 грн. 30 коп. 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ТОВ «Порше Мобіліті» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити.
Скаргу обґрунтовував тим, що судом першої інстанції не було встановлено всіх обставин справи та неповно досліджено доказ та не надано їм оцінки, що призвело до неправильного вирішення справи.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Стовба А.В. подала до апеляційного суду відзив, в якому просила залишити апеляційну скаргу ТОВ «Порше Мобіліті» без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2020 року без змін та стягнути з позивача на її користь витрати на професійну правничу допомогу, понесені нею у зв`язку з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 6 200 грн. Зазначала, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є безспірним та не підтверджується належними доказами.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності порушення прав позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, й відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Судом встановлено, що 10 грудня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №50011394, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у сумі 203 503 грн. 32 коп., що еквівалентно на дату укладання Договору 24 712,00 доларів США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки VW, модель Golf VII, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1 968 куб. см., рік випуску 2013, а відповідач зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачу кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за використання кредиту та інші платежі відповідно до умов договору.
Також позивач відповідно до договору надав відповідачу додатковий кредит, у розмірі 12 591 грн. 75 коп., що є еквівалентом 1529,05 доларів США на дату укладання договору, з цільовим призначенням для сплати страхових платежів відповідно до договору страхування фінансових ризиків при викраденні або знищенні транспортного засобу, а відповідач зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачу додатковий кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за використання додаткового кредиту та інші платежі відповідно до умов договору.
Згідно умов кредитного договору процентна ставка становить 9,90%, разова комісія 2,50% від суми кредиту (т.1 а.с.10).
До зазначеного договору був доданий графік погашення кредиту де зазначено, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, відповідно до статті 1.3 Загальних умов кредитування (т.1 а.с.11-13). 
Встановлено, що 20 грудня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 було укладено договір застави транспортного засобу №50011394. Згідно п.1.1. зазначеного договору заставодавець з метою забезпечення виконання викладених нижче зобов`язань заставляє майно, а саме: автомобіль марки VW, модель Golf VII, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1 968 куб. см., рік випуску 2013 (т.1, а.с.22-25).
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
За ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в строк, встановлений договором, відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Згідно з ч.1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).
Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст.627 ЦК України та ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За ч.1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
На підставі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладенні договору, вільні у виборі контрагента та умов договору.
За ч.1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір та порядок одержання яких встановлюється договором.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За кредитним договором, згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Встановлено, що від січня 2015 року відповідач почав порушувати свої зобов`язання за договором щодо сплати коштів в повернення кредиту, процентів за його користування, а в подальшому взагалі припинив сплачувати кошти по поверненню кредиту.
Згідно з умовами договору, а саме п.3.3. відповідач зобов`язаний повернути позивачеві у повному обсязі суму кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню (сума до повернення відповідачем розраховується позивачем і вказується у повідомленні позивача) протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу відповідачем (для фізичних осіб) та протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу відповідачем (для фізичних-осіб-підприємців та юридичних осіб). Якщо з буд-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення.
У зв`язку з систематичним невиконанням умов договору, 19.05.2015 року позивачем було направлено відповідачу вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором (вихідний №50011394 від 19.05.2015 року з вимогою повернути суму кредиту.
Відповідачкою отримано дану вимогу 18.06.2015 року, про що свідчить її особистий підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу №0430600688221.
Отже, враховуючи те, що відповідач отримав вимогу 18.06.2015 року, то останнім днем повернення кредиту та заборгованості відповідно було 19.07.2015 року.
Проте, у встановлені строки відповідач не повернув кредит та не сплатив заборгованість.
За п.2.1.1. договору застави у разі невиконання відповідачем зобов`язань за договором, позивач має право задовольнити за рахунок предмету застави свої вимоги у порядку, зазначеному у розділі 5 договору застави, у повному обсязі, включаючи основну суму боргу, проценти за користування кредитом, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання, неустойки, необхідні витрати на отримання предмету застави та його реалізацію.
Згідно з п.5.4. договору застави звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису.
У зв`язку з невиконанням умов договору відповідачем, позивач скористався своїм правом відповідно до договору і чинного законодавства та почав процедуру звернення стягнення на предмет застави у примусовому порядку та процесу повернення заборгованості за договором відповідачем.
03 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А.М. було вчинено виконавчий напис №1267 щодо звернення стягнення на предмет застави з метою задоволення вимог позивача за кредитним договором №50011394 від 10.12.2013 року.  
11 вересня 2015 року державним виконавцем ВДВС Бучанського МУЮ Кудрановським Ю.В. було відкрито виконавче провадження ВП №48716549 щодо примусового звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса №1267 від 03.09.2015 року.
За результатами здійснення виконавчого провадження автомобіль марки VW, модель Golf VII, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1 968 куб. см., рік випуску 2013, було розшукано та вилучено у боржника 01.10.2015 року, що підтверджується актом опису й арешту майна .
В ході здійснення даного виконавчого провадження, за сприяння спеціалізованих організацій, на предмет застави було звернуто стягнення та 31.08.2016 року на рахунок позивача було перераховано 341 100 грн. 
Позивач, звертаючись до суду із заявою про збільшення позовних вимог зазначав, що з урахуванням отриманих коштів від звернення стягнення на предмет застави, станом на дату складання цієї заяви (02.04.2019 року) залишок неповернутої суми кредиту становить 220 444 грн. 25 коп., 3% річних у розмірі 24 300 грн. 29 коп., інфляційні витрати в розмірі 95612 грн. 44 коп. та збитки у розмірі 106 668 грн. 02 коп., а всього - 447 025 грн., які позивач просив суд стягнути, а також судові витрати та витрати, понесені на правову допомогу у розмірі 6000 грн.
Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
За ч.ч.5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є стороною кредитного договору №50011394 від 10.12.2013 року, змінила прізвище на ОСОБА_5 , що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про зміну імені 
(т.1. а.с.97).
Отже, між позивачем та відповідачем існують договірні стосунки, що підтверджується підписом сторін у кредитному договорі.
На підтвердження заборгованості відповідача перед позивачем, останній надав в якості доказу облікові виписки з рахунку клієнта ОСОБА_1 . 
З наявної в матеріалах справи зведеної облікової виписки з рахунку клієнта (т.2 а.с.160-162) відображені отримані кошти, які сплачені відповідачем.
Крім того, відображені і кошти, які були отримані позивачем від звернення стягнення на предмет застави у розмірі 341 100 гривень, розподіленні відповідно до вимог п.1.7 договору, що не було спростовано самим позивачем, а навпаки підтверджено, про що свідчать посилання останнього у заяві про збільшення позовних вимог.
Звертаючись з позовною вимогою про стягнення з відповідача залишок неповернутої суми кредиту за договором на дату складання заяви про збільшення позовних вимог (02.04.2019 року), останній просить стягнути борг у розмірі 220 444 грн. 25 коп. 
З врахуванням отриманих коштів від звернення стягнення на предмет застави, станом на дату складання заяви про збільшення позовних вимог залишок неповернутої суми кредиту становив: 409 621 грн. 30 коп. - 189 177 грн. 05 коп. = 220 444 грн. 25 коп., сума боргу, яку позивач вважає такою, що підлягає стягненню з відповідача.
Зі зведеної облікової виписки з рахунку клієнта ОСОБА_1 , яка сформована 02.04.2019 року та надана позивачем до суду, вбачається, що непогашена заборгованість за виставленим рахунками складає 112 860 грн. 02 коп, де всього нараховано 602 234 грн. 32 коп, а сплачено 489 374 грн. 30 коп. (т.2 а.с.160-162).
Отже, як вірно вважав суд, у зведеній обліковій виписці з рахунку клієнта станом на 02.04.2019 року, сума боргу у розмірі 220 444 грн. 25 грн. не міститься та відповідно не відображає цього.
Не погодившись з вказаною сумою заборгованості та відповідними її розрахунками, які містяться у зведеній обліковій виписці з рахунку клієнта, відповідач наполягав на проведенні економічної експертизи і за клопотанням відповідачки ухвалою суду від 26 червня 2019 року було призначено економічну експертизу, де на вирішення експертам були поставлені наступні питання: «Чи відповідає наявний у матеріалах справи розрахунок загальної заборгованості відповідача - ОСОБА_1 (за кредитом, за відсотками, за комісіями) умовам кредитного договору №50011394 від 10.12.2013 року, укладеним між ТОВ «Порше Мобіліті» і ОСОБА_1 , та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту відповідачем - ОСОБА_1 » та «Чи відповідають методи нарахування позивачем - ТОВ «Порше Мобіліті» (відсотків, комісій та основної заборгованості за Кредитним договором №50011394 від 10.12.2013 року, укладеним між позивачем ТОВ «Порше Мобіліті» і відповідачем - ОСОБА_1 вимогам положення про кредитування ТОВ «Порше Мобіліті», умовам договору та чинного законодавства?».
Висновком експерта за результатами проведення економічної експертизи від 27.11.2019 року за №20780/19-72 зазначено, що враховуючи те, що в матеріалах справи не було в наявності первинних документів щодо надання та погашення кредиту, коштів на сплату страхових платежів, підтвердити чи відповідає наявний у матеріалах справи розрахунок загальної заборгованості відповідача - ОСОБА_1 (за кредитом, за відсотками, за комісіями) умовам кредитного договору №50011394 від 10.12.2013 року, укладеним між позивачем - ТОВ «Порше Мобіліті» і відповідачем - ОСОБА_1 , та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту відповідачем - ОСОБА_1 , не видається за можливе. Згідно наданих на дослідження документів, визначити чи відповідають методи нарахування позивачем - ТОВ «Порше Мобіліті» відсотків, комісій та основної заборгованості за кредитним договором №50011394 від 10.12.2013 року, укладеним між ТОВ «Порше Мобіліті» і відповідачем - ОСОБА_1 , вимогам положення про кредитування ТОВ «Порше Мобіліті», не видається за можливе (т.3 а.с.32-40).
Таким чином, у висновку експерта за результатами проведення економічної експертизи відображено, що не видається за можливе підтвердити надання кредиту позичальнику. Також в матеріалах справи відсутня банківська виписка ТОВ «Порше Мобіліті» з відображенням операцій з погашення кредиту.
Крім того, експерт звертав увагу на те, що в зазначених «Зведених облікових виписках з рахунку клієнта» враховано суми «інші витрати відповідно до договору». В матеріалах справи містяться рахунки-фактури з призначенням: «інші витрати (послуги) згідно п.8.5. кредитного договору». При цьому, в кредитному договорі такий пункт відсутній. А в п.8.5.Загальних умов кредитування зазначено: збитки, заподіяні у зв`язку з неналежним виконанням Кредитного договору, повинні бути відшкодовані винною стороною у повному обсязі, понад передбачені санкції. Проте, розрахунок таких «збитків (інших витрат (послуг)» матеріали справи не містять.
У вище вказаних «Зведених облікових виписках з рахунку клієнта» враховано суми «відшкодування страхових платежів». Проте, як вже зазначалося, договір страхування позивачем не надано, а тому не можливо встановити вірність розрахунку позивача.
З врахуванням викладеного та того, що в матеріалах справи відсутні первинні документи щодо надання та погашення кредиту, коштів на сплату страхових платежів, підтвердити чи відповідає наявний у матеріалах справи розрахунок загальної заборгованості відповідача не є можливим.
Також ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2018 року було задоволено клопотання судового експерта про надання йому додаткових матеріалів і зразків та витребувано, серед іншого, виписки за всіма балансовими аналітичними рахунками з обліку заборгованості, первинні бухгалтерські документи або їх копії, що підтверджують надання та погашення кредиту, сплату позичальником процентів, в тому числі прострочених та пені у розрізі кожного місяця, розгорнуті розрахунки процентів, а також інших платежів (комісія, пеня тощо).
Проте, витребувані судом документи позивач не надав і вимоги ухвали суду від 17.10.2018 року не виконав.
За ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Частинами 3 та 6 ст.8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що: відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів; керівник підприємства зобов`язаний створити необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку.
Враховуючи п.2.1.1. "Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України", затвердженого постановою Національного банку від 30.12.1998 року за №566, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін). У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Первинні документи, як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання документа; назву підприємства (банку), від імені якого складений документ; місце складання документа; назву отримувача коштів; зміст операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; суму операції (цифрами та прописом). Сума операції може бути відображена цифрами за відсутності на документі суми прописом, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку України; номери рахунків; назву банку (отримувача та платника коштів); посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення (підтвердження підпису на документі в електронному вигляді здійснюється за допомогою електронного коду працівника або електронного підпису).
Відповідно до п.5.6 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, витяги з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не підтверджений належними доказами, оскільки наявність або відсутність указаної позивачем суми заборгованості має бути підтверджена виключно матеріалами первинної бухгалтерської документації.
Відповідно до постанови Верховного Суду в постанові від 30.01.2018 року у справі 161/16891/15-ц суд з посиланням на ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтвердив, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку.
В постанові Верховного Суду від 31.07.2019 року у справі №553/1325/14-ц судом  зазначено, що «відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач у порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність вказаної у розрахунках заборгованості у відповідача перед банком».
Отже, розрахунок вимог позивача, зазначений в Зведеній обліковій виписці з рахунку клієнта, не може підтверджувати існування кредитної заборгованості, так як не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Зважаючи на викладене, Зведена облікова виписка з рахунку клієнта не могла бути прийнятою судом в якості належного та допустимого доказу у справі.
Судом зроблено вірний висновок, що за наявними в матеріалах справи документами встановити та перевірити зазначену позивачем суму заборгованості неможливо, як і неможливо перевірити сам факт надання кредитних коштів позичальникові у відповідному розмірі.
Правова позиція щодо необхідності дослідження саме первинних документів в справах про стягнення кредитної заборгованості знаходить відображення у постанові Верховного Суду (у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду) від 30.01.2018 року у справі №161/16891/15-ц.
Аналогічна позиція щодо первинних документів відображена і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2018 року у справі №364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачеві кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже, суди дійшли правильного висновку, що доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами.
Така ж позиція була висловлена і в ухвалі Верховного Суду України від 15.06.2011 року у справі №6-4882св11, згідно з якою належними доказами, що підтверджують наявність або відсутність заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені в порядку ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", які встановлюють розмір заборгованості.
Відповідно до ч.5 ст.177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Відповідно до ст.95 ЦПК України - письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
В порушення ст.95 ЦПК України до позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог позивачем додано ряд письмових доказів в копіях (документів), які належним чином не завірені, та в порушення вимог п.8 ч.3 ст.175 ЦПК України позивачем не зазначено наявність у останнього або в інших осіб оригіналів письмових доказів, які подано до позовної заяви.
За ч.2 ст.95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до ч.4 ст.95 ЦПК України копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
Порядок засвідчення копій документів визначений п.п.5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно розпорядчої документації Вимоги до оформлювання документів (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 року №55. За вказаним нормативно-правовим актом, відмітка про засвідчення копії документа складається: зі слів "Згідно з оригіналом"; назви посади; особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища; дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису. Ксерокопія має бути належної якості, щоб на ній можна було прочитати весь текст документа, чітко видно всі реквізити, поля документа не було порушено.
Аналогічна правова позиція висвітлена в рішенні ВС/КГС у справі №904/8549/17 від 11 липня 2018 року, а саме що незасвідчені або неправильно засвідчені копії документів можуть бути належними, проте недопустимими доказами у справі і є підставою для скасування судового рішення.
ВС підкреслив, що хоча ксерокопії документів і можна вважати належними доказами, проте вони не можуть бути допустимими, оскільки у випадках передбачених законодавством певні обставини справи повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.
Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
Отже, спір вирішений на підставі недопустимих доказів є порушенням процесуального права, ухвалені рішення підлягають скасування, а справа передається на новий розгляд.
Враховуючи вищенаведене та позиції викладені в постановах ВС, суд прийшов до вірного висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідачки основної суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 220 444 грн. 25 коп. є такими, що не підлягали до задоволення.
Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 24 300 грн. 29 коп., то так як перевірити розрахунок залишку боргу з наданих позивачем документів неможливо і не можливо також встановити, яка заборгованість існувала по тілу кредиту, а яка по відсотках, тому вимоги позивача в частині стягнення 3% річних у сумі 24 300 грн. 29 коп. не підлягали до задоволення. 
Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 95 612 грн. 44 коп., то враховуючи, що платежі за кредитним договором в даній справі самостійно коригувались позивачем під час виставляння рахунків позичальнику відповідно до курсу долара США, то у позивача не виникло втрат у зв`язку зі знеціненням гривні.
Також, в постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі №6-771цс15 міститься висновок про те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях, а тому відсутні підстави для стягнення інфляційних втрат.
Зазначена правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду прийнятій у справі №227/5793/15-ц від 27 березня 2019 року.
Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача збитків в розмірі 106 668 грн. 02 коп., то за правилами цивільного судочинства витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, відносяться до судових витрат та питання їх відшкодування вирішується судом під час розгляду справи по суті.
Тому, витрати ТОВ «Порше Мобіліті» на юридичну допомогу ТОВ «Кредитекспресс Юкрейн Ел.Ел.Сі» та ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» не є збитками і не підлягають відшкодуванню на підставі статті 22 ЦК України. 
Витрати ТОВ «Порше Мобіліті», пов`язані з укладанням договору доручення, договору про юридично-консультаційні послуги та витрати, пов`язані з відповідальним зберіганням автомобіля не є збитками в розумінні ст.22 ЦК України, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача коштів в розмірі 106 668 грн. 02 коп.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують того, що позивачем не надано доказів на підтвердження достовірності та правильності нарахування ним заборгованості за кредитним договором.
Надані позивачем «Зведені облікові виписки з рахунку клієнта» не містять інформації про рахунок, на який надходять кошти, з якого приходять кошти, реквізити банку, де розташований рахунок, дебет і кредит після завершення операції.
В матеріалах справи не міститься виписки банку з розрахункового рахунку ТОВ «Порше Мобіліті», в яких дотримується загальноприйнятий зразок «подвійного запису», після кожної операції вказується залишок по дебету і кредиту.
У матеріалах справи також відсутні договори страхування, первинні документи щодо видачі, погашення коштів та сплати страхових платежів. 
Також, в матеріалах справи відсутня банківська виписка ТОВ «Порше Мобіліті» з відображенням операцій з погашення кредиту.
 Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним та не підтверджений належними доказами, оскільки наявність або відсутність вказаної позивачем суми заборгованості має бути підтверджена виключно матеріалами первинної бухгалтерської документації.
З наданої позивачем зведеної облікової виписки з рахунку клієнта неможливо встановити, яка заборгованість існувала станом на 20.07.2015 року по тілу кредиту. 
Доказом того, що розрахунок позивача не є достовірним та достатнім доказом підтвердження суми заборгованості є те, що в матеріалах справи наявні два платіжні доручення про перерахування коштів в рахунок заборгованості ОСОБА_1 , які надані до суду самим позивачем, та які не були враховані ним при розрахунку заборгованості, а саме у зведені обліковій виписці з рахунку клієнта ОСОБА_1 , яка сформована 02.04.2019 року та поданої позивачем разом із заявою про збільшення позовних вимог (том 2, а.с.160-162). 
Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним, а встановити правильність розрахунків позивача не вдається можливим, так як в порушення ч.3 ст.12 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме, на підтвердження розміру заборгованості. 
Також позивачем не надано належних та достатніх доказів на обґрунтування заявленої ним суми інфляційних втрат та 3% річних, тому його вимоги в цій частині не підтверджені належними та допустимими доказами.
З огляду на вищенаведене, оскільки колегія суддів неодноразово рекомендувала представнику позивача подати до суду первинні документи щодо надання та погашення кредиту, підтвердити, чи відповідає наявний у матеріалах справи розрахунок загальної заборгованості відповідачки, проте він на це не звернув уваги і не виявив такого бажання та не надав їх, то рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та не може бути скасовне з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»  залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 26 лютого 2021 року.

Головуючий:  

Судді: