ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20129/19                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  29 березня 2021 року                                                                                         м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:                      
головуючого - судді                    Парінова А.Б., 
суддів:                                        Беспалова О.О.,
                                                  Ганечко О.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України   про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати пункт 25 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.09.2019 №118.
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити йому в місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму встановленого законом для працездатних осіб;
Позовні вимоги мотивовано тим, що відмова відповідача в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності, що настала внаслідок поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії є неправомірною, оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги у розумінні   Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та їх сімей»   не пов`язується з часом та місцем звільнення з військової служби, а пов`язується з фактом та часом встановлення інвалідності військовослужбовцю, який звільнений з військової служби, яка настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, отриманих під час виконання обов`язків військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності у нього права на отримання одноразової грошової допомоги через те, що вперше йому встановлена інвалідність через 38 років після звільнення зі строкової військової служби. Зазначає, що не зважаючи на те, що він звільнився з військової служби більше 30 років тому, негативні наслідки, що пов`язані з заподіянням шкоди його здоров`ю, проявилися пізніше, тобто розлад здоров`я носить тривалий характер. Разом з цим, позивач наголошує, шо право на отримання одноразової грошової допомоги не пов`язується з часом звільнення з військової служби, а пов`язується з фактом і часом встановлення інвалідності, як звільненому зі служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби. Також, на підтвердження обґрунтованості позовних вимог апелянт посилається на правові позиції Верховного Суду. Крім того, позивач зазначає, що він вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що він не є військовослужбовцем строкової служби, оскільки він є капітаном запасу (офіцером).
За наведених в апеляційній скарзі обставин, позивач стверджує, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та прийняв незаконне рішення, яке відповідно до приписів ст. 317 КАС України підлягає скасуванню.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого зазначає, що з доводами апеляційної скарги категорично не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Натомість, стверджує, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи та надано належну оцінку дослідженим доказам у відповідності до норм матеріального та процесуального права. 
За наведених у відзиві обставин, відповідач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на строк, що не перевищує п`ятнадцяти днів.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач проходив військову строкову службу з 10 січня 1980 року по 07 лютого 1981 року на території Республіки Афганістан, що підтверджується військовим квитком НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу №523 від 01.03.2019 з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв вбачається, що захворювання капітана в запасі ОСОБА_1 пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
27.05.2019 комісією медико-соціальною експертною комісією було встановлено позивачу 2 групу інвалідності з 27.05.2019 довічно, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ 458978.
Також судом встановлено, що 28.05.2019 позивач отримав посвідчення інваліда війни 2 групи серії НОМЕР_2 безтерміново.
Згідно з витягом Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.09.2019 №118 відповідачем прийнято рішення, що позивач немає права на одержання одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що інвалідність встановлена понад 3-місячний термін.
Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся за захистом порушених прав та інтересів до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що II група інвалідності встановлена позивачу з 27 травня 2019 року, тобто в період, коли законодавством не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцем строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскільки позивачу вперше встановлена інвалідність через 38 роки після звільнення зі строкової військової служби, тому право на отримання одноразової грошової допомоги за   статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у нього відсутнє.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-XII (в редакції на час звернення позивача за отриманням допомоги) встановлено, що Виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". 
Приписами частини 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" регламентовано, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975).
При цьому, абзацом 2 пункту 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Відповідно до пункту 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
У даному випадку інвалідність ІІ групи встановлена позивачу під час первинного огляду 27.05.2019  з 27.05.2019.
Таким чином, з урахуванням наведеної у пункті 3 Порядку № 975 правової регламентації, при вирішенні питання про виплату позивачу спірної грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, застосуванню підлягає законодавство, яке діяло станом на 27.05.2019, оскільки саме ця дата вказана у довідці МСЕК.
Отже, на час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги було визначено, що моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, а саме Закон України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ, в редакції від 01.01.2019.
У свою чергу, відповідно до приписів ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (у редакції чинній з 01 січня 2019 року) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Частиною 2 вказаної норми регламентовано, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема:
4) встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті;
5) встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби;
6) встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві;
7) отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби;
8) отримання військовослужбовцем строкової військової служби поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою із строкової військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, пов`язаних з проходженням військової служби, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її із строкової військової служби;
9) отримання військовозобов`язаним, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, або резервістом поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності в період проходження зборів чи служби у військовому резерві або не пізніше ніж через три місяці після закінчення таких зборів чи виконання резервістом обов`язків служби у військовому резерві.
Отже, з аналізу наведеної норми законодавства вбачається, що для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу, в який у випадку настання інвалідності виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги, і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби.
Аналогічна правова норма визначена у підпункті 3 п. 6 Порядку № 975, яким врегульовано, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю строкової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової служби, військовозобов`язаному чи резервісту під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження таких зборів, служби у військовому резерві, у розмірі: 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності II групи.При цьому, колегія суддів зауважує, 
У свою чергу, як було встановлено судом, позивач проходив саме строкову військову службу з 10 січня 1980 року по 07 лютого 1981 року, проте лише у березні 2019 році Центральною військово-лікарською комісією було встановлено, що захворювання капітана в запасі ОСОБА_1 пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, а у травні 2019 року позивачу 2 групу інвалідності з 27.05.2019 довічно.
Відтак,  суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що статтею 16 Закону №2011-XII, яка діяла на час встановлення позивачу II групи інвалідності, не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби, а тому позивач відповідного права не набув.
Правова позиція аналогічного змісту щодо подібних правовідносин наведена у постановах Верховного Суду від 21.11.2019 у справі №2040/5602/18, від 25.04.2019 у справі №806/2508/18, від 22.03.2019 у справі №2340/2993/18, від 22.01.2020 у справі №620/601/19 та від 23.06.2020 у справі №0640/3728/18.
Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи та норми чииного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки, позивачу вперше встановлена інвалідність більше ніж через 38 років після звільнення зі строкової військової служби, право на отримання одноразової грошової допомоги за статтею 16 Закону №2011-ХІІ у позивача відсутнє.
Вказаний висновок відповідає також правовим позиціям, викладеним Верховним Судом у постановах від 20.11.2018 у справі № 750/5074/17, від 12.02.2019 у справі №816/1458/18 №678/270/17 від 31.01.2019.
З огляду на зазначене, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до вимог ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який відповідачем в даному випадку виконаний.
Враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного.
Разом з цим, позивачем не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Отже, з огляду на встановлені обставини справи та норми чинного законодавства у їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до висновку про правомірність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог. 
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріального та процесуального права.
У свою чергу, вказані в апеляційній скарзі доводи позивача не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя                                                            А.Б. Парінов

Судді:                                                                                О.О.Беспалов

                                                                                          О.М. Ганечко