ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 січня 2021 року	Львів	Справа № 380/4435/20 пров. № А/857/13159/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Довгополова О.М., Гуляка В.В.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року (головуючого судді Качур Р.П. ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Львів) у справі №380/4435/20 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09.06.2020 звернулася в суд з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату позивачці на день виключення із списків частини (17.02.2020) грошової компенсації за неотримане речове майно, стягнути із відповідача на користь позивачки середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 18.02.2020 по 07.05.2020.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року позов задоволено повністю. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ІНФОРМАЦІЯ_1 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Зазначає правові висновки Верховного Суду, викладеного у постановах від 31 березня 2020 року у справі №808/2122/18, від 04 березня 2020 року у справі № 802/1854/17-а, від 04 грудня 2019 року у справі №825/742/16.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходила військову службу за контрактом у Мостиському прикордонному загоні.
Позивачка 17.02.2020 звернулася з рапортом на ім`я начальника Мостиського прикордонного загону підполковника Юрія Осадчука, у якому просила дати вказівку начальнику відділу забезпечення про нарахування грошової компенсації за недоотримане під час проходження військової служби в Державній прикордонній службі України речове майно особистого користування. Крім цього у поданому рапорті ОСОБА_1 виявила власне бажання отримати грошову компенсацію замість належних їй до видачі предметів речового майна особистого користування (аркуш справи 41).
Згідно з витягом з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» № 53-ос від 14.02.2020 старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонного контролю 1 категорії 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби «Шегині» (тип А) відділу прикордонної служби «Шегині» І категорії (тип Б), звільнену за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 17.02.2020, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (аркуш справи 11).
Станом на момент звільнення із позивачкою не проведено розрахунків щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, така виплачена їй лише 07.05.2020, що підтверджується випискою по картці/рахунку позивачки № 8FF98PUA6RUTH5BH від 03.06.2020 (аркуш справи 12).
Оскільки, як вважає позивачка, з нею несвоєчасно проведено розрахунок при звільненні, а саме протиправно не виплачено грошову компенсацію за невикористане речове майно у день звільнення, вважає, що має право відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, у зв`язку з чим звернулася до суду з цим позовом.
Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення позивача з військової служби у запас Збройних Сил України відповідачем не було проведено розрахунок у повному обсязі, зокрема, не виплачено грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із частиною 2 статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно із абзацом другим пункту 1 статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016 (далі - Порядок № 178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Пунктом 4 Порядку № 178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 178 довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Відповідно до абзацу другого пункту 292 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України № 1115/2009 від 29.12.2009, після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.
Пунктом 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.
З аналізу наведених норм права слідує, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку № 178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Зазначене підтверджується і тим, що пунктом 4 Порядку № 178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
Як слідує з матеріалів справи, наказом начальника 93 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» № 53-ос від 14.02.2020 позивачку виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 17.02.2020. 
При цьому, як підтверджується матеріалами справи, грошові кошти в сумі 24855,60 грн. як грошова компенсація за неотримане речове майно зараховані на рахунок позивачки 07.05.2020.
Отже, з наведеного слідує, що станом на день виключення позивачки зі всіх видів забезпечення та списків особового складу органу Держприкордонслужби (17.02.2020) відповідач не провів із нею розрахунок у повному обсязі, а саме не виплатив грошову компенсацію за неотримане речове майно, у зв`язку з чим допустив протиправну бездіяльність.
Щодо посилання відповідача на обмежене фінансування як на підставу для невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні суд зазначає наступне.
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Європейським судом з прав людини у рішенні від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» (заява № 10972/05) сформовано правову позицію, відповідно до якої держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.
Згідно з позицією Європейського суду у справі «Yvonne van Duyn v. Home Office» (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.
Також Європейський суд з прав людини у справах «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України» зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Отже, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян. Якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Доводи відповідача з приводу того, що, не оскарживши наказ про виключення її зі всіх видів забезпечення та списків особового складу органу Держприкордонслужби та не звернувшись із рапортом (заявою) про невиключення зі списків особового складу частини без повного розрахунку, позивачка фактично погодився на проведення неповного розрахунку (в частині виплати компенсації за неотримане речове майно) при виключенні зі списків особового складу військової частини, є безпідставними, оскільки, як уже було зазначено вище, 17.02.2020 на виконання вимог пункту 4 Порядку № 178 позивачка звернулася з відповідним рапортом до начальника Мостиського прикордонного загону підполковника Юрія Осадчука, у якому просила дати вказівку начальнику відділу забезпечення про нарахування грошової компенсації за недоотримане під час проходження військової служби в Державній прикордонній службі України речове майно особистого користування. Крім цього у поданому рапорті ОСОБА_1 виявила власне бажання отримати грошову компенсацію замість належних їй до видачі предметів речового майна особистого користування, яка в силу імперативних приписів пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України мала бути виплачена їй в день виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби. 
Відтак, з огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки станом на день виключення позивачки зі всіх видів забезпечення та списків особового складу органу Держприкордонслужби (17.02.2020) відповідач не провів з нею розрахунок у повному обсязі, а саме не виплатив грошову компенсацію за неотримане речове майно, у зв`язку з чим допустив бездіяльність, протиправність якої відповідачем під час розгляду справи не спростована жодними належними та допустимими доказами, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо непроведення з позивачкою повного розрахунку при звільненні, а саме невиплати позивачу на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (17.02.2020) грошової компенсації за не отримане речове майно є обґрунтованою та підлягає задоволенню.  
Щодо позовної вимоги про стягнення із Мостиського прикордонного загону (військова частина 1494) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення (середнього заробітку) за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 18.02.2020 по 07.05.2020 суд зазначає наступне.
Відповідно до приписів статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.
Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.
Суд відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.
Системний аналіз спеціального законодавства та положень Кодексу законів про працю України з урахуванням правової позиції Верховного Суду свідчить про помилковість доводів відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України, тому суд такі відхиляє.
Оскільки грошову компенсацію за неотримане речове майно позивачці не виплачено в день її виключення зі всіх видів забезпечення та списків особового складу органу Держприкордонслужби (17.02.2020), вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Щодо твердження відповідача про те, що невчасно виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, відтак не підпадає під дію статей 116, 117 Кодексу законів про працю України суд зазначає таке.
Передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації.
Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. Тому посилання відповідача на те, що компенсація за неотримане речове майно не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, відтак не підпадає під дію статей 116, 117 Кодексу законів про працю України не спростовує право позивача на виплату середнього заробітку за весь період затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.
Такі висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у справі № 806/889/17 (адміністративне провадження № К/9901/34490/18), яку суд у силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховує при вирішенні спірних правовідносин.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що частина 1 статті 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, апелянтом наводяться обґрунтування і мотиви апеляційної скарги в частині правових висновків Верховного Суду, викладеного у постановах від 31 березня 2020 року у справі №808/2122/18, від 04 березня 2020 року у справі № 802/1854/17-а, від 04 грудня 2019 року у справі №825/742/16, а отже, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог частини 1 статті 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення лише у цій частині, мотивів і обґрунтування щодо розрахунку суми стягнення із відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 18.02.2020 по 07.05.2020 у сумі 37307,20 грн. – не наведено.
Щодо покликання апелянта висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 802/1854/17-а, колегія суддів зауважує, що предметом розгляду у вказаній справі було питання виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплатою позивачу на момент звільнення з військової служби підйомної допомоги, передбаченої частиною третьою статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що передбачена статтею 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» підйомна допомога не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійним видом допомоги, яка виплачується за певних умов при переїзді військовослужбовців на нове місце військової служби в інший населений пункт. Відтак, норми статті 117 Кодексу законів про працю України не можуть бути застосовані до затримки виплати підйомної допомоги, що передбачена статтею 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що свідчить про безпідставність заявленого позову. Предметом розгляду у цій справі є питання виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплатою позивачу на момент звільнення з військової служби грошової компенсації за неотримане речове майно. Тому доводи є необґрунтованими.
Посилання на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №825/742/16 є необґрунтованим, оскільки предметом розгляду у вказаній справі було питання щодо невиплаченої індексації з травня 2008 року по грудень 2009 виник більш ніж через півтора роки після звільнення позивача.
Суд не приймає доводи скаржника, які ґрунтуються на висновках Верховного Суду, викладених в постанові від 31 березня 2020 року у справі №808/2122/18, оскільки правовідносини в цій справі не є подібними із справою №380/4435/20. 
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.
В аспекті наведеного, колегія суддів наголошує на тому, що відповідачем не представлено будь-яких доказів того, що ним вживалися заходи для своєчасного розрахунку з позивачем (в тому числі звернення щодо збільшення бюджетних асигнувань тощо).
Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Мостиського прикордонного загону (військова частина 1494) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України – залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року у справі №380/4435/20 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                О.М. Довгополов

                                                                                            В.В. Гуляк