Справа № 445/1190/14-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М. 
Провадження № 22-ц/811/446/18                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:11

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.В.
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 12 червня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

в травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , треті особи - Сновицька сільська рада Золочівського району Львівської області, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, у якій просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні спільним заїздом довжиною 38 м, шириною 2,6 м, площею 98 кв.м, що належить до земель загального користування Сновицької сільської ради Золочівського району Львівської області та земельною ділянкою, площею 0,22 га, яка закріплена за будинковолодінням АДРЕСА_1 .
В обгрунтування позову покликався на те, що присадибні земельні ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 межують між собою та мають спільний заїзд довжиною 38 м та шириною 2,6 м, який належить до земель загального користування Сновицької сільської ради Золочівського району Львівської області. Відповідач ОСОБА_3 самовільно збудувала господарську будівлю, яка займає частину спільного заїзду, біля якої відповідач облаштувала вигрібну яму, нечистоти з якої через спільний заїзд потрапляють на подвір`я позивача. У 2014 році відповідач ОСОБА_3 на частині спільного заїзду облаштувала огорожу з дерев`яних стовпців та сітки, довжиною 12 м, шириною 1,0 м, площею 12 кв.м, у зв`язку з чим позивач ОСОБА_1 втратив можливість використовувати спільний заїзд та присадибну ділянку, площею 0,22 га, яка закріплена за будинковолодінням АДРЕСА_1 . Зважаючи на ці обставини, позивач звернувся до суду з вимогою усунути перешкоди в користуванні зазначеними земельними ділянками шляхом знесення самочинно збудованої господарської будівлі (стайні) довжиною 14,0 м, шириною 5,5 м, площею 77,0 кв.м, яка займає частину спільного заїзду; перенесення самовільно облаштованої вигрібної ями в глиб присадибної ділянки відповідача ОСОБА_3 ; відновлення ширини спільного заїзду не менше 4,0 м по всій його довжині шляхом знесення самовільно облаштованої огорожі з дерев`яних стовпців і сітки довжиною 12 м, шириною 1,0 м, площею 12 кв.м.
У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , у якій, з врахуванням уточнень, просила усунути перешкоди у здійсненні належного їй права користування земельною ділянкою площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 шляхом заборони ОСОБА_1 користуватися вказаною земельною ділянкою в будь-який спосіб, в тому числі для проходу та проїзду транспортними засобами. 
В обгрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 посилається на те, що згідно даних господарського обліку Сновицької сільської ради Золочівського району Львівської області у її користуванні перебуває земельна ділянка, площею 0,70 га, в тому числі: 0,15 га для обслуговування житлового будинку; 0,17 га город; 0,07 га в урочищі «за дугами»; 0,21 га в урочищі «загущено», 0,10 га в урочищі «паскова долина». Належні ОСОБА_3 на праві власності житловий будинок та господарські будівлі і споруди розміщено на земельній ділянці площею 0,15 га по АДРЕСА_2 .
Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 неправомірно використовує частину присадибної земельної ділянки, яка перебуває у користуванні ОСОБА_3 , оскільки спільного проїзду між належними їм земельними ділянками немає, такий не може проходити через земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_2 . А відтак, використовуючи частину належної їй земельної ділянки площею 0.15 га для проходу та проїзду, ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою.
Оскаржуваним рішенням у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи – Сновицька сільська рада Золочівського району Львівської області, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, про усунення перешкод у користуванні спільним заїздом - відмовлено за безпідставністю вимог.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задоволено.
Усунуто перешкоди у здійсненні належного ОСОБА_3 права користування земельною ділянкою площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_2 шляхом заборони ОСОБА_1 користуватися вказаною земельною ділянкою в будь-який спосіб, в тому числі для проходу та проїзду транспортними засобами.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 243.60 грн.
Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 26 червня 2018 року внесено виправлення в рішення Золочівського районного суду Львівської області від 12.06.2018 року справі № 445/1190/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи – Сновицька сільська рада Золочівського району Львівської області, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, про усунення перешкод у користуванні спільним заїздом, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Сновицька сільська рада Золочівського району Львівської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, а саме, виправлено описку в даті рішення Апеляційного суду Львівської області по справі № 445/2103/15-ц – з "17" липня 2017 року на "18" липня 2017 року.
Рішення суду оскаржив позивач за первісним позовом ОСОБА_1 .
Вапеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Апелянт покликається на те, що не заперечував щодо виділення ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для обслуговування її житлового будинку. Однак, при розгляді та вирішенні цього питання не були проведені обміри земельної ділянки, її площа, не встановлено, чи земельна ділянка відповідає цим розмірам і площі. Зазначає, що земельна ділянка надавалася у власність ОСОБА_3 з врахуванням наявності заїзду до його господарства. Тому, якщо виділена земельна ділянка меншої площі, то потрібно встановлювати правильність визначення її площі і чи не захоплена вона суміжними землекористувачами, а не вимагати приватизації землі загального користування, заїзду до його господарства, який існував на протязі багатьох десятиліть. Вважає необґрунтованим, таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, посилання суду першої інстанції на рішення Апеляційного суду Львівської області від 18.07.2017 року у справі №445/2103/15-ц за позовом  ОСОБА_3 до Сновицької сільської ради Золочівського району Львівської області, третя особа ? відділ Держгеокадастру у Золочівському районі Львівської області, про визнання недійсним рішення та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування є безпідставним, оскільки вказаним рішенням за ОСОБА_3 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, в мотивувальній частині цього рішення вказано, що згідно наданого Відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Золочівської РДА Львівської області фрагменту з аркуша №3 Генерального плану с. Сновичі Золочівського району Львівської області, розробленого Львівським сільськогосподарським інститутом у 1974 році, у якому зазначено місце знаходження житлового будинку і спірної земельної ділянки, яка була надана спадкодавцю ОСОБА_5 та успадкована позивачем та плану забудови земельної ділянки, наданого ОСОБА_6 – батьку позивача, 18 січня 1973 року та затвердженого районним архітектором 06.05.1973 р., який відповідає генеральному плану, у таких відсутні землі загального користування (проїзд) через спірну земельну ділянку. Суд першої інстанції не взяв до уваги викопіювання, у якому чіткими лініями відмічено частини села Сновичі Золочівського району, по якій розроблено Генеральний план села. Господарства ОСОБА_1 і ОСОБА_3 знаходиться поза частиною села, по якій розроблено Генеральний план, а тому плани по вказаних господарствах, як і по інших господарствах, не відповідають дійсності і їх не слід приймати до уваги, а Генеральний план по решті господарствах с. Сновичі не розроблений по даний час. Також вважає невірним покликання суду першої інстанції на документи ПП «Профікон», згідно яких відстань від найбільш виступаючої конструкції стіни стайні, яка розміщена на спірній земельній ділянці та стіни сараю домогосподарства, належному суміжному землекористувачу, становить 4,33 м., а відтак відповідно до вимог ДБН-92 наявність проїзду загального користування в запропонованому відповідачем варіанті неможлива. Такий висновок суду першої інстанції є невірним з огляду і на те, що при видачі плану забудови ОСОБА_5 довжина сараю повинна була становити 9 м., а відстань від стіни сараю до краю спірного проїзду повинна бути 4 м, про що зазначено у схемі виносу в натурі господарських будівель. Крім того зазначає, що план забудови, розміри, яким повинен відповідати сарай, не дотримані, його довжин становить 14 м, а не 9 м, як передбачено планом забудови. Крім цього, ОСОБА_3 встановлено огорожу на віддалі 1 м від стіни сараю, чим зменшено ширину проїзду до його господарства. Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення повністю позовних вимог за первісним позовом та відмову у задоволенні позовних вимог по зустрічному позову. 
Протокольною ухвалою судового засідання від 08.02.2021 року до участі у справі залучено Поморянську селищну раду Золочівського району Львівської області, як правонаступника Сновицької сільської ради Золочівського району Львівської області.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 
на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.( ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до ч. 1 ст. 159 ЗКУ земельні спори розглядаються органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів та органами місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є власником будинковолодіння АДРЕСА_2 , право власності набула в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори 21.03.2003 року. 
Будинковолодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 . 
З довідки № 377, виданої Сновицькою сільською радою Золочівського району Львівської області 02.06.2014 року, вбачається, що заїзд з АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 існує з давніх часів по теперішній час і відноситься до земель загального користування Сновицької сільської ради, що відображено у карті 1990 року.
З акту, складеного комісією Сновицької сільської ради Золочівського району Львівської області від 06.05.2014 року вбачається, що комісією зроблено обмір на місцевості земельної ділянки (дороги), яка проходить повз господарство ОСОБА_3 . Комісія встановила взявши до уваги карту обліку присадибної земельної ділянки і громадських земель населених пунктів 1990 року, що ОСОБА_3 зробила самозахоплення із земель загального користування сільської ради, встановивши загорожу на проїздній частині, таким чином зробивши самозахоплення з нижньої сторони 1 м до огорожі, яку встановила ОСОБА_3 і зверху 1 м. Комісією було встановлено межові знаки від огорожі стовпа ОСОБА_7 – 4 м і з верхньої сторони 4 м до початку сараю гр. ОСОБА_3 . Таким чином комісія вважала, що загорожа влаштована незаконно і підлягає демонтажу із перенесенням даної загорожі до встановлених комісією межових знаків. Комісія зобов`язала на протязі 15 днів перенести загорожу.
Тобто, комісією органу місцевого самоврядування встановлено самозахоплення ОСОБА_3 частини земель загального користування, яка підлягає використанню для проходу та проїзду до будинковолодіння ОСОБА_1 , з приводу чого комісією складено акт, який затверджений на сесії Сновицької сільської ради, що свідчить про підставність позову Новосільського в частині позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_3 усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні спільним заїздом, відновивши ширину спільного заїзду згідно з встановленими комісією межовими знаками, а, саме, від огорожі стовпця ОСОБА_7 – 4 м, і з верхньої сторони до початку сараю ОСОБА_3 – 4 м шляхом знесення нею огорожі з дерев`яних стовпців і сітки «рабіца» довжиною 12 м, шириною 1.0 м. 
Рішенням Сновицької сільської ради Золочівського району Львівської області від 19 серпня 2015 року №314, акт, складений комісією 06.05.2014 року щодо встановлення межових знаків заїзду до присадибної ділянки ОСОБА_1 взято до уваги, затверджено межові знаки заїзду до присадибної ділянки гр. ОСОБА_1 згідно акту, складеного комісією 06.05.2014 року, зобов`язано ОСОБА_3 знести незаконно збудовану огорожу.
Відтак, затвердивши межові знаки заїзду до присадибної ділянки гр. ОСОБА_1 згідно акту, складеного комісією сільської ради 06.05.2014 року, орган місцевого самоврядування, до компетенції якого належить вирішення земельних питань, погодився з висновками комісії сільської ради про те, що ОСОБА_3 захопила частину земель загального користування, що підлягає використанню для проходу та проїзду до будинковолодіння ОСОБА_1 
18 липня 2017 року рішенням Апеляційного суду Львівської області, ухваленим за результатами перегляду рішення Золочівського районного суду Львівської області від 02 березня 2017 року у справі №445/2103/15-ц, визнано недійсним рішення №314 від 19 серпня 2015 року L111 сесії У1 скликання Сновицької сільської ради Золочівського району Львівської області «Про затвердження акту комісії від 06.05.2014 року». Визнано в порядку спадкування за законом право власності ОСОБА_3 на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , належне їй на праві власності згідно рішення виконавчого комітету Сновицької сільської ради народних депутатів № 25 від 30 грудня 1993 року та запису в земельно-кадастровій і погосподарській книгах Сновицької сільської ради, а саме, на земельну ділянку площею 0,15 га, цільове призначення якої - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться по АДРЕСА_2 .
Постановою Львівського апеляційного суду від 08.10.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 02 березня 2017 року – скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Сновицької сільської ради Золочівського району Львівської області, третя особа відділ Держгеокадастру у Золочівському районі Львівської області про визнання недійсним рішення та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування – відмовлено.
Цією ж постановою Львівського апеляційного суду скасовано рішення Апеляційного суду Львівської області від 18 липня 2017 року.
Постановою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Постанову Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 18 жовтня 2019 року про виправлення описки - залишено без змін. Поновлено дію постанови Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року.
А відтак, чинним є рішення Сновицької сільської ради Золочівського району Львівської області №314від 19 серпня 2015 року, яким затверджено межові знаки заїзду до присадибної ділянки гр. ОСОБА_1 згідно акту, складеного комісією 06.05.2014 року, яким зобов`язано ОСОБА_3 знести незаконно збудовану огорожу на території спільного заїзду.
Свої висновки про безпідставність позову ОСОБА_1 та підставність зустрічного позову ОСОБА_3 суд першої інстанції обґрунтовує наявним в матеріалах справи проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки про передачу у власність гр.  ОСОБА_3  для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_2 , який виготовлений землевпорядною фірмою ПП «Профікон» у відповідності до генерального плану с. Сновичі, викопіювання з якого є невід`ємною частиною цього проекту.
На думку колегії суддів згаданий проект землеустрою не може братись судом до уваги, як належний та допустимий доказ, оскільки вищезгаданий проект землеустрою у встановленому законом порядку не був затверджений на сесії Сновицької сільської ради Золочівського району Львівської області.
Колегія суддів вважає необхідним звернути увагу і на конфігурацію земельної ділянки, на якій знаходиться успадкований ОСОБА_3 житловий будинок по АДРЕСА_2 , на долучений до матеріалів справи затверджений районним архітектором план земельної ділянки, наданої ОСОБА_6 під будівництво житлового будинку на підставі рішення Золочівської районної ради депутатів трудящих 18.01.1973 року, у якому надана під будівництво земельна ділянка зображена у вигляді прямокутника. 
Разом з тим, у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки про передачу у власність гр. ОСОБА_3 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_2 , на який посилається суд першої інстанції, як доказ безпідставності позову ОСОБА_8 та підставності позову ОСОБА_3 , наявний план зовнішніх меж землекористування ОСОБА_3 , опис місцезнаходження, кадастровий план, теодолітна зйомка, у яких земельна ділянка, на якій знаходиться успадкований ОСОБА_3 житловий будинок по АДРЕСА_2 , зображена не у вигляді прямокутника, а у вигляді буки Г.
Наведене спростовує доводи представника ОСОБА_3 про те, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки про передачу у власність гр. ОСОБА_3 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_2 , є належним доказом того, що заїзд до будинковлодіння ОСОБА_1 проходить через земельну ділянку, належну ОСОБА_3 .
Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, Державна інспекція сільського господарства в Львівській області листом №4889/3-9-8 від 07.08.2014 року повідомила сільського голову с.Сновичі про те, що відповідно до технічного звіту по дешифруванню аерофотознімків для складання план – схеми і обліку присадибних та громадських земель с. Сновичі колгоспу ім. Л.Українки Золочівського району Львівської області земельна ділянка, частина якої гр. ОСОБА_3 встановлено огорожу (металева сітка) значиться під №798, як вулиця площею 0.06 га і відноситься до земель загального користування Сновицької сільської ради. 
З листа Інспекції Держархбудконтролю у Львівській області №7/13-6-5109 від 01.09.2014 року, вбачається, що на момент перевірки встановлено, що фактичне розміщення існуючої господарської будівлі (хліва) не відповідає погодженій схемі виносу в натурі господарських будівель. Згідно погодженої схеми виносу в натурі господарських будівель, хлів запроектований на відстані 4 м від межі земельної ділянки (проїзду). Фактично відстань від існуючої господарської будівлі (хліва) до спірної межі земельної ділянки (проїзду) складає в середньому 0.4 м. Наявна ширина проїзду біля господарської будівлі складає 2.74 м до 2.84 м (при нормативній ширині проїзду 3.5м). 
Тобто, за результатами перевірок компетентних органів встановлено наявність заїзду до будинковолодіння ОСОБА_1 з АДРЕСА_1 . 
Наведеними вище доказами, які колегія суддів вважає належними та допустимими, підтверджується наявність заїзду до будинковолодіння ОСОБА_1 з АДРЕСА_1 та спростовуються твердження ОСОБА_3 про відсутність такого заїзду. 
Вищенаведеним спростовуються висновки суду першої інстанції про відсутність заїзду до будинковолодіння ОСОБА_1 з АДРЕСА_1 , який межує із земельною ділянкою ОСОБА_3 , актом комісії від 06.05.2014 року, затвердженим рішенням сесії Сновицької сільської ради Золочівського району Львівської області від 19.08.2015 року, яке не визнано незаконним в судовому порядку, підтверджується, що ОСОБА_3 зробила самозахоплення земель загального користування, встановивши загорожу на проїздній частині, що, на думку суду, свідчить про чинення нею перешкод ОСОБА_1 у користуванні заїздом до належного йому будинковолодіння, що є підставою для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про зобо`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 перешкоди в користуванні спільним заїздом, відновивши ширину спільного заїзду згідно з встановленими комісією межовими знаками, а, саме, від огорожі стовпця ОСОБА_7 – 4 м, і з верхньої сторони до початку сараю ОСОБА_3 – 4 м шляхом знесення нею огорожі з дерев`яних стовпців і сітки «рабіца» довжиною 12 м, шириною 1.0 м.
Разом з тим, будівельним паспортом на будівництво сараю, виданого районним архітектором забудівнику ОСОБА_9 , в якому міститься схема виносу в натурі господарських споруд, передбачено будівництво сараю на відстані 4.0 м від дороги.
Крім цього, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.03.2003 року державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори, яке неоспорювалося, спадкоємцем всього майна після смерті ОСОБА_10 стала є її донька, ОСОБА_3 , до складу успадкованого майна належить сарай цегляний –«Б», сарай дерев`яний – «В». 
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що позовні вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні спільним проходом та проїздом шляхом знесення самочинно збудованої господарської будівлі (стайні) довжиною 14,0 м, шириною 5,5 м, площею 77,0 кв.м, яка займає частину спільного заїзду; перенесення самовільно облаштованої вигрібної ями в глиб присадибної ділянки відповідача ОСОБА_3 , до задоволення не підлягають, оскільки наявність обставин, якими позивач обґрунтовує ці позовні вимоги, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім цього, згідно технічного паспорта від 15.01.2003 року існуюча господарська будівля зазначена в складі будинковолодіння АДРЕСА_2 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий Золочівським МБТІ 25.03.2003 року за №222025).
З огляду на те, що колегія суддів дійшла висновку про підставність позову ОСОБА_1 в частині зобов`язання ОСОБА_3 усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні спільним заїздом, відновивши ширину спільного заїзду згідно з встановленими комісією межовими знаками, а, саме, від огорожі стовпця ОСОБА_7 – 4 м, і з верхньої сторони до початку сараю ОСОБА_3 – 4 м шляхом знесення нею огорожі з дерев`яних стовпців і сітки «рабіца» довжиною 12 м, шириною 1.0 м, тобто, дійшла висновку про правомірність користування ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою, а ОСОБА_3 , всупереч вимогам ст. 89 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження незаконного використання ОСОБА_1 частини належної їй земельної ділянки площею 0.15 га для проходу та проїзду, то зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні належного ОСОБА_3 права користування земельною ділянкою площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_2 шляхом заборони ОСОБА_1 користуватися вказаною земельною ділянкою в будь-який спосіб, в тому числі для проходу та проїзду транспортними засобами, не підлягає до задоволення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 12 червня 2018 року– скасувати та ухвалити нову постанову.
Позовні вимоги первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи – Сновицька сільська рада Золочівського району Львівської області, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області задовольнити частково.
Зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні спільним заїздом, відновивши ширину спільного заїзду згідно з встановленими комісією межовими знаками, а саме, від огорожі стовпця ОСОБА_7 – 4 м., і з верхньої сторони до початку сараю ОСОБА_3 – 4 м. шляхом знесення нею огорожі з дерев`яних стовпців і сітки «рабіца» довжиною 12 м., шириною 1.0 м.
В задоволенні решти вимог первісного позову ОСОБА_1 – відмовити.
В задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні належного ОСОБА_3 права користування земельною ділянкою площею 0.15 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_2 шляхом заборони ОСОБА_1 користуватися вказаною земельною ділянкою в будь-який спосіб, в тому числі для проходу та проїзду транспортними засобами – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 04.03.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П. 

Цяцяк Р. П.