ПОСТАНОВА 
Іменем України

16 лютого 2021 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 395/419/20
провадження № 22-ц/4809/214/21 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,
       за участю секретаря судового засідання Деменко О.І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2020 року у складі судді Забуранного Р.А.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 28.05.2019, зареєстрований в реєстрі за № 2092.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області № 11-1743/14-19-СГ від 26.04.2019 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» він набув у власність земельної ділянки кадастровий номер 3523881300:02:000:5118 загальною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області. 
Зазначає, що зазначену земельну ділянку була оформлена на нього на підставі довіреності, яку, 16.02.2019, він видав ОСОБА_3 .
28.05.2019, не повідомивши його про зазначену обставину, та без його відома, на підставі зазначеної довіреності, ОСОБА_3 , відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Бабіч Л.Ю., відчужив вказану земельну ділянку ОСОБА_2 . 
Коштів за продаж земельної ділянки він від довіреної особи не отримав.
Вважає, що оспорюваний ним правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а тому відповідно до положень статті 232 ЦК України він має бути визнаний судом недійсним.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.
Суд мотивував своє рішення тим, що позивачем не доведено, що оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки було укладено ОСОБА_3 на невигідних для ОСОБА_1 умовах і він суперечить інтересам останнього, як і не надано доказів розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного щодо укладення такого договору, що могло б вказувати на настання наслідків, які неприйнятні для довірителя.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
В поданій до суду апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та задовольнити позовні вимоги про визнання договору купівлі – продажу землі недійсним.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зокрема вказано, що суд не урахував, що позивачем доведено всі ознаки які свідчать про недійсність договору купівлі продажу за ознаками ст. 232 ЦК України, а саме: - наявність  умислу в діях представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажав їх настання, а також про існування домовленості представника позивача з відповідачем і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя про що свідчить те, що позивачу не було відомо про надання йому у власність земельної ділянки та про її продаж довіреною особою, гроші за угодою він не отримував, продаж землі здійснювався за заниженою в рази ціною. 
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.
Суд першої інстанції встановив такі обставини
16.02.2019 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було видано довіреність на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказана довіреність була посвідчена Рукавіциною Н.В., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу за реєстровим номером 175.
На підставі виданої довіреності та відповідно до наказу Головного управління Держегокадастру в Кіровоградській області № 11-1743/14-19-СГ від 26.04.2019 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» позивач набув у власність земельну ділянку, кадастровий номер 3523881300:02:000:5118, загальною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області.
Вищезазначена земельна ділянка відповідно до договору купівлі-продажу від 28.05.2019 року посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу - Бабіч Л.Ю., перейшла у власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У відповідності до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 21.02.2020, ділянка з кадастровим номером 3523881300:02:000:5118 загальною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства належить ОСОБА_2 .
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
В силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності представника відповідача.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з огляду на наступне.
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
З огляду на частини першу та другу статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, у спосіб визнання правочину недійсним.
За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 - 233 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду  цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання  правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є   встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків  для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
Тобто, для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв`язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.
Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина третя статті 238 ЦК України).
За змістом статей 244-245 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Як убачається зі змісту довіреності від 16.02.2019, яку ОСОБА_1 видав ОСОБА_3 , з правом передачі повноважень третім особам, строком на п`ять років, останній уповноважений бути представником позивача, зокрема в органах Держгеокадастру та отримання на його ім`я свідоцтва про право власності на земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, після чого він надає йому право користування та розпорядження цією ж земельною ділянкою (здачі в оренду, позички, продажу, міни тощо) за ціну та умовах за своїм розсудом, суму яку буде продаватися земельна ділянка, представник вправі визначати самостійно згідно попередніх домовленостей між ними. 
Згідно наказу Головного управління Держегокадастру в Кіровоградській області № 11-1743/14-19-СГ від 26.04.2019 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» позивач набув у власність земельну ділянку, кадастровий номер 3523881300:02:000:5118, загальною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області. Право власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку зареєстроване 03.05.2019.
28.05.2020 ОСОБА_3 на підставі вищевказаної довіреності продав належну ОСОБА_1 земельну ділянку ОСОБА_2 за 29195 грн - ціною, визначеною оцінювачем ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ ЦЕНТР ЕКСПЕРТНОЇ ОЦІНКИ МАЙНА». Договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки було нотаріально посвідчено.
Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо  третій особі.
За змістом ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються  ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Відповідно до частини третьої, четвертої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
У силу принципу змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.
В позовній заяві та апеляційній скарзі позивач зазначає, що він не надавав згоди ОСОБА_2 на продаж земельної ділянки і йому, взагалі, не було відомо про набуття ним права на земельну ділянку, оскільки представник про це його не повідомив.
Разом з тим, позивач не був позбавлений можливості дізнатися про наявність у нього права власності на землю, а у свою чергу, ОСОБА_2 був наділений правом розпоряджатись земельною ділянкою ОСОБА_1 на підставі довіреності від 16.02.2019, посвідченої приватним нотаріусом, яка на момент відчуження земельної ділянки була чинна.
Відтак, зважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження фактів умисної змови представника однієї сторони з іншою стороною проти інтересів ОСОБА_4 , якого він представляв та про наявність збитків й причинний зв`язок між зловмисною домовленістю та завданими, збитками, тому висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 мав повноваження на відчуження спірної земельної ділянки є обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанцій, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що спірний договір було укладено внаслідок зловмисної домовленості між відповідачами, а тому відсутні підстави для визнання оспорюваного договору недійсними.
Наведені в апеляційній скарзі доводи висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки наявних у справі доказів.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 лютого 2021 року.

Головуючий суддя                                                                А.М. Головань
Судді                                                                                        О.Л. Карпенко
                                                                                С.І. Мурашко