Постанова
Іменем України
 
18 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 2-1533/11
провадження № 61-14382св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
учасники справи: 
заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС»,
заінтересовані особи:ОСОБА_1 , Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,
 
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Сунцова Володимира Васильовича на постанову Харківського апеляційного суду від 20 червня 2019 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У липні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» (далі - ТОВ «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС») звернулося до суду із заявою про заміну сторони (стягувача) у виконавчому провадженні її правонаступником, посилаючись на те, що рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 26 грудня 2012 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») заборгованість за кредитними договорами від 21 квітня 2008 року № 15.22-28/08-СК та від 30 липня 2008 року № 15.76-28/08-СК в розмірі 10 959 194,07 грн. На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист та постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої  служби України від 02 вересня 2013 року відкрито виконавче провадження з його виконання за № 39579266. 25 червня 2018 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» було укладено договір № 250618ш про відступлення права вимоги за вказаними кредитними договорами з усіма додатками та додатковими угодами до них, у тому числі й за договорами поруки від 21 квітня 2008 року № 15.22-28/08-ДП02 та від 30 липня 2008 року № 1576-28/08ДП01 (поручитель - ОСОБА_2 ). Враховуючи наведене, ТОВ «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» просило замінити сторону (стягувача) з ПАТ «ВТБ Банк» на нього у виконавчому провадженні № 39579266 з примусового виконання рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 26 грудня 2012 року в цивільній справі № 2-1533/2011 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитними договорами від 21 квітня 2008 року № 15.22-28/08-СК та від 30 липня 2008 року № 15.76-28/08-СК в розмірі 10 959 194,07 грн.
 
Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 жовтня 2018 року заяву TOB «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» задоволено. Замінено сторону у виконавчому провадженні № 39579266, а саме стягувача ПАТ «ВТБ Банк» правонаступником TOB «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» в цивільній справі № 2-1533/2011 за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитними договорами від 21 квітня 2008 року № 15.22-28/08-СК та від 30 липня 2008 року № 15.76-28/08-СК.
 
Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає змісту статей 512, 514 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 20 червня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 жовтня 2018 року скасовано. Заяву ТОВ «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» про заміну сторони (стягувача) у виконавчому проваджені задоволено. Замінено сторону, а саме стягувача ПАТ «ВТБ Банк» правонаступником ТОВ «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» у виконавчому провадженні № 9579266 щодо виконання рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 26 грудня 2012 року в цивільній справі № 2-1533/2011 за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами від 21 квітня 2008 року № 15.22-28/08-СК та від 30 липня 2008 року № 15.76-28/08-СК в сумі 10 959 194,07 грн, судового збору в сумі 3 219 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 250 грн.
 
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення заяви ТОВ «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» про заміну сторони (стягувача) у виконавчому проваджені, апеляційний суд виходив з того, що суд розглянув справу і постановив ухвалу 12 жовтня 2018 року за відсутності учасників справи, не маючи при цьому доказів належного їх повідомлення про час та місце розгляду справи, що призвело до порушення такої засади цивільного судочинства як змагальність і не сприяло повноті і всебічності з`ясування обставин справи судом. Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У липні2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Сунцов В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 20 червня 2019 року в частині задоволення заяви ТОВ «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» та ухвалити нове рішення, яким відмовити ТОВ «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» у задоволенні його заяви про заміну сторони (стягувача) за договором про відступлення права вимоги від 25 червня 2018 року № 250618ш і стягнути із заявника на користь ОСОБА_2 судові витрати.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що іззагальнодоступного Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вбачається, що банк має організаційно-правову форму приватного акціонерного товариства, а не публічного акціонерного товариства, як це вказано у судовому рішенні, договорі про відступлення права вимоги грошового зобов`язання від 25 червня 2018 року № 250618ш, у постанові про відкриття виконавчого провадження, у виконавчому листі та й в інших, що підкреслює недійсний характер документів, наданих TOB «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС», адже публічне акціонерне товариство або скорочено ПАТ «ВТБ БАНК» не є стороною кредитних зобов`язань, про які йдеться, через що не може передавати відповідні права й обов`язки будь-кому, в тому числі TOB «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС». В тексті договору від 25 червня 2018 року № 250618ш вказано, що акціонерне товариство «ВТБ БАНК» є правонаступником усіх прав і обов`язків публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК», але при цьому не наведено підставу цього правонаступництва та належність до нього прав і обов`язків за кредитними договорами від 21 квітня 2008 року № 15.22-28/08-СК та від 30 липня 2008 року № 15.76-28/08-СК. Апеляційним судом не встановлено повний обсяг правовідносин, в яких перебувають між собою їх сторони. З укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитними договорами мала відбутися заміна кредитодавця (банку) - спеціального суб`єкта у сфері кредитування за рахунок залучених коштів - на юридичну особу (товариство), котра хоча і є фінансовою установою, але властивостями, що притаманні банку, не характеризується, не відноситься до кредитної установи, яка може надавати валютні кредити, в тому числі за рахунок залучених коштів. ТОВ «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» не є спеціальним суб`єктом у сфері валютного кредитування за рахунок залучених коштів, а тому не може бути стороною договору відступлення права вимоги з банком. Надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа, тобто банк, натомість ТОВ «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» не додало до своєї заяви відповідної ліцензії на надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів. Отже, відступлення права вимоги за валютними кредитними договорами на користь ТОВ «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» суперечить чинному законодавству, проте суд апеляційної інстанції цих обставин не врахував. Моментом переходу права вимоги до нового кредитора визначений час зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, а це 200 000 грн (пункти 4.1-4.4 договору). Однак доказ цього суду вчасно не був наданий, а тому у судовому засіданні в районному суді не досліджувався. Представник TOB «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» надав апеляційному суду копію платіжного доручення від 23 червня 2018 року № 179 як доказ оплати за відступлення права вимоги за кредитними договорами від 21 квітня 2008 року № 15.22-28/08-СК та від 30 липня 2008 року № 15.76-28/08-СК в сумі 200 000 грн, тобто у позадоговірний спосіб, так як обов`язок такої оплати виник у TOB «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» 25 червня 2018 року в день підписання договору, тоді як оплата була проведена на два дні раніше від дати укладання договору. У заяві TOB «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» йдеться про заборгованість за рішенням суду в розмірі 10 959 194,07 грн, тоді як у договорі є посилання на борг у розмірі 3 911 422,48 грн за договором від 30 липня 2008 року № 15.76-28/08-СК та 19 775 441,55 грн за договором від 21 квітня 2008 року № 15.22-28/08-СК, тобто загалом 23 686 864,03 грн, що є неприпустимим, оскільки договір відступлення права вимоги не може містити нових розрахунків заборгованості, а за пунктом 3.1.1 договору право вимоги відступається (передається) в розмірі заборгованості боржника перед первісним кредитором, яка в договорі належним чином не встановлена.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Дзержинського районного суду міста Харкова.
 
13 вересня 2019 року справа № 2-1533/11 надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Апеляційним судом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 26 грудня 2012 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитними договорами від 21 квітня 2008 року № 15.22-28/08-СК та від 30 липня 2008 року № 15.76-28/08-СК в розмірі 10 959 194,07 грн. 
 
Вказане рішення набрало законної сили та звернено до примусового виконання.
 
Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 02 вересня 2013 року відкрито виконавче провадження № 39579266 з примусового виконання вказаного судового рішення (боржник - ОСОБА_2 ).
 
25 червня 2018 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» було укладено договір № 250618ш про відступлення права вимоги за вказаними кредитними договорами з усіма додатками та додатковими угодами до них, в тому числі й за договорами поруки від 21 квітня 2008 року № 15.22-28/08-ДП02 та від 30 липня 2008 року № 1576-28/08ДП01 (поручитель - ОСОБА_2 ).
 
Згідно з платіжним дорученням від 23 червня 2018 року № 179 ТОВ «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» здійснило перерахунок коштів у розмірі 200 000 грн на рахунок АТ «ВТБ Банк» за відступлення права вимоги за вказаними кредитними договорами.
 
25 червня 2018 року між ТОВ «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» та АТ «ВТБ Банк» був підписаний акт приймання-передачі прав вимоги до договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами від 21 квітня 2008 року               № 15.22-28/08-СК та від 30 липня 2008 року № 15.76-28/08-СК.
 
Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є договори та інші правочини.
 
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
 
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
 
За змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.
 
Виходячи з цих норм, зокрема пунктів 1 і 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.
 
Такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку з чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, в тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.
 
Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень статті 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення права вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі право бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.
 
Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 456/3808/14-ц (провадження № 61-16879св19).
 
Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
 
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.
 
За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.
 
У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
 
Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутися до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.
 
Вказані висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 190/2119/14-ц (провадження № 61-20171св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 201/8548/16-ц (провадження № 61-16059св18), від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц (провадження № 61-26197св18), від 15 травня 2019 року у справі № 370/2464/17 (провадження № 61-39193св18) та від 21 жовтня 2020 року у справі № 456/3808/14-ц (провадження № 61-16879св19).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Враховуючи вищенаведені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви ТОВ «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» про заміну сторони виконавчого провадження.
 
Доводи касаційної скарги про те, що ТОВ «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» не є спеціальним суб`єктом у сфері валютного кредитування за рахунок залучених коштів, а тому не може бути стороною договору відступлення права вимоги з банком, не заслуговують на увагу, оскільки судами попередніх інстанцій не встановлено, що договір від 25 червня 2018 року № 250618ш про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами оспорюється або визнаний недійсним у судовому порядку. Ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не містять посилань на наявність у справі доказів визнання недійсним договору від 25 червня 2018 року № 250618ш про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором, укладеного між АТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС». Таким чином, враховуючи презумпцію правомірності правочину, помилковим є твердження заявника про неможливість ТОВ «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» бути належним правонаступником позивача у виконавчому провадженні з тих підстав, що товариство не є фінансовою установою.
 
Вказану правову позицію викладено Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/1 та в постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 5023/5604/11. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що представник TOB «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» надав апеляційному суду копію платіжного доручення від 23 червня 2018 року № 179 як доказ оплати за відступлення права вимоги за кредитними договорами від 21 квітня 2008 року № 15.22-28/08-СК та від 30 липня 2008 року № 15.76-28/08-СК в сумі 200 000 грн, тобто у позадоговірний спосіб, так як обов`язок такої оплати виник у TOB«ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» 25 червня 2018 року в день підписання договору, не заслуговують на увагу, оскільки вказана обставина не спростовує висновків суду апеляційної інстанції про виконання TOB «ЄВРОПАРТНЕР ФІНАНС» свого зобов`язання щодо оплати узгодженої між цим товариством та банком ціни договору про відступлення права вимоги за кредитними договорами. 
 
З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Сунцова Володимира Васильовича залишити без задоволення.
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 20 червня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко