Номер провадження: 22-ц/813/2301/21 
Номер справи місцевого суду: 501/1452/17
Головуючий у першій інстанції Смирнов В.В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 501/1472/17
Провадження номер: 22-ц/813/2301/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Бикової К.А.,

учасники справи: 
- позивач - Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області, 
- відповідачі – 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 ,
- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Центр надання адміністративних послуг Чорноморської міської ради, 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Центр надання адміністративних послуг Чорноморської міської ради, про виселення та зняття з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2  на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, ухвалене у складі судді Смирнова В.В. о 15 годині 15 хвилині 31 липня 2019 року, повний текст рішення складений 05 серпня 2019 року,
встановив:
1. Описова частина

1.1 Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області (далі – Головне управління) звернулось до суду з вищезазначеним неодноразово уточненим позовом, в якому остаточно просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном – квартирою АДРЕСА_1 (далі –Квартира), шляхом виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без надання іншого житлового приміщення із зняттям з реєстраційного обліку за адресою - АДРЕСА_2 .
Головне управління обґрунтовує свої вимоги тим, що житловий будинок з адміністративними приміщеннями розташований за адресою - АДРЕСА_3 (далі – Житловий будинок) є складовою частиною об`єкта нерухомого державного майна (житлова будівля з адміністративними приміщеннями та будівля та споруди пожежного депо, об`єкт житлової нерухомості), право оперативного управління яким належить Державній службі України з надзвичайних ситуацій, яка передала це право Головному управлінню ДСНС України в Одеській області на підставі наказу «Про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління» № 107 від 09.06.2017 року, виданого Головою ДСНС України ОСОБА_3 , про що зазначено у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.
14.01.1991 року квартира у вказаному будинку була надана старшому лейтенанту внутрішньої служби ОСОБА_4 , начальнику караулу 10-ПДПЧ 5-ЗДПО Малиновського району м. Одеси, на час роботи в Головному Управлінні. Квартира була надана у користування без видачі відповідного ордеру, на умовах найму для проживання сім`єю, без укладання відповідного договору найму. Зазначене житлове приміщення не мало статусу службового житла або жилої площі у гуртожитку.
Згідно записів у Домовій книзі у квартирі був зареєстрований та проживав ОСОБА_4 , який згідно наказу від 11.12.2003 року № 285 по особовому складу був звільнений у відставку за п. 65 «а» (за віком). Наказом від 11.03.2004 року № 95 по особовому складі було внесені зміни до наказу від 11.12.2003 року № 285 в частині звільнення – рахувати звільненим ОСОБА_4 в запас за п. 64 «ж» (за власним бажанням) з 11.12.2003 року.
22.01.2009 року ОСОБА_4 був знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю, яка сталася – 15.08.2008 року. У квартирі зареєстрована та проживає ОСОБА_1 , яка з 02.09.1989 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 до його розірвання рішенням суду – 19.12.2000 року. Розірвання шлюбу зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області – 08.12.2004 року. 
З 19.04.2006 року у квартирі зареєстрований та проживає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - син ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ..
Звільнившись в запас за власним бажанням, припинивши трудові відносини з Головним управлінням, ОСОБА_4 не набув права на забезпечення житлом, як особа начальницького складу органів внутрішніх справ України, а також втратив право як сам, так і члени його сім`ї на проживання у жилому приміщенні, що перебуває в оперативному управлінні позивача.
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ніколи не перебували у трудових відносинах з позивачем, не належать до числа осіб, які як члени сім`ї особи начальницького складу органів внутрішніх справ України набули право на забезпечення житлом. Разом з тим, вказані особи продовжують проживати у квартирі без належних правових підстав, перебувають на реєстраційному обліку.
Згідно довідки виконкому Іллічівської міської ради від 08.08.2014 року ОСОБА_1 разом з сином – ОСОБА_2 перебувають на квартирному обліку при Іллічівській міській раді з 01.08.2008 року. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не знаходяться на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов з числа осіб рядового та начальницького складу ГУ ДСНС України в Одеській області та членів їх сімей (Т. 1, а. с. 68 - 70, 82 - 87, 159 - 160).

1.2 Позиція відповідачів в суді першої інстанції

Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову. Пояснив, що згідно рішення квартирної комісії ГУ ДСНС України приблизно у грудні - січні 1991 року співробітнику ГУ ДСНС України в Одеської області ОСОБА_4 , 1964 р.н., (який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ) було виділено житло на сім`ю з трьох осіб у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 (тепер 6-Ж) кв. ІНФОРМАЦІЯ_1 (тепер 9), в якій всі члени родини ОСОБА_4 були зареєстровані. Відповідач ОСОБА_2 вважає, що законною підставою для вселення і користування наданою площею у гуртожитку є - прийняття спеціального рішення про надання житлового приміщення організацією, підприємством, з якими мешканці були у трудових відносинах на момент вселення. До того ж видача ордерів та їх звітність – це обов`язок керівництва підприємства. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у родинних відносинах з ОСОБА_4 ( ОСОБА_1 - знаходилась у шлюбі з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 – син ОСОБА_4 ). Тому, з моменту вселення до житлового приміщення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули прав наймача цього приміщення і користуються всіма правами користувача. Вважає що підстав для їх виселення не має.

1.3 Позиція позивача щодо доводів викладених у відзивах відповідачів на позов

Представник Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області - Самарська І.О. підтримала позовні вимоги та уточнення до них. Пояснила, що житловий будинок з адміністративними приміщеннями розташований за адресою - АДРЕСА_3 є складовою частиною об`єкта нерухомого державного майна (житлова будівля з адміністративними приміщеннями та будівля та споруди пожежного депо, об`єкт житлової нерухомості). Право оперативного управління ним належить Державній службі України з надзвичайних ситуацій, яка передала це право Головному управлінню ДСНС України в Одеській області на підставі наказу «Про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління» № 107 від 09.06.2017 року, виданого Головою ДСНС України М. Чечоткіним, про що зазначено у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ніколи не перебували у трудових відносинах з позивачем, не належать до числа осіб, які як члени сім`ї особи начальницького складу органів внутрішніх справ України набули право на забезпечення житлом, але продовжують проживати у квартирі АДРЕСА_4 (попередні номери НОМЕР_1 та 6) будинку АДРЕСА_3 без належних правових підстав та перебувають на реєстраційному обліку, як такі, що проживають за адресою - АДРЕСА_3 . Таким чином, відповідачі безпідставно займають житлове приміщення, розташоване на 4-му поверсі житлової будівлі з адміністративними приміщеннями за адресою - АДРЕСА_3 .

1.4 Зміст рішення суду першої інстанції, обґрунтування висновків суду

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 31 липня 2019 року вищезазначений позов Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області задоволено.
Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні Головним управлінням Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області своїм майном - квартирою АДРЕСА_4 , що складається: коридор – 7,3 кв. м., житлова – 16,5 кв. м., житлова – 8,3 кв. м., кухня – 5,8 кв. м., санвузол – 3,5 кв. м., балкон – 0,9 кв. м. (загалом загальна площа – 42,3 кв. м., житлова – 24,8 кв. м., допоміжна – 17,5 кв. м.), що розташована на четвертому поверсі житлової будівлі з адміністративними приміщеннями за адресою – АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без надання їм іншого житлового приміщення, із зняттям їх з реєстраційного обліку за адресою - АДРЕСА_2 .
Вирішено питання щодо розподілу та стягнення судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 є службовою квартирою ГУ ДСНС України в Одеській області.
14.01.1991 року - ОСОБА_1 , а 19.04.2006 року - ОСОБА_2 вселилися до зазначеної квартири, як члени сім`ї співробітника ГУ ДСНС України в Одеській області - ОСОБА_4 .. Шлюб між ОСОБА_4 та відповідачкою ОСОБА_1 розірвано у 2000 році. ОСОБА_4 у 2003 році звільнився у запас, а у 2008 році він помер. Право користування службовим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи. Закріплені у ст. 125 ЖК УРСР гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення зі службового приміщення відповідачів, які не перебували чи не перебувають у трудових відносинах з позивачем (Т. 1, а. с. 205 – 208 зворотна сторона). 

1.5 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Небеська Марина Сергіївна, діюча від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 31 липня 2019 року. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вищевказаного позову Головного управління Державної служби України повністю відмовити. Стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області судовий збір по справі.

1.6 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт звертає увагу на те, що старшому лейтенанту внутрішньої служби - ОСОБА_4 за останньою посадою - начальника караулу 10-ПДПЧ 5-ЗДПО Малиновського району м. Одеси, на час роботи в Управлінні державної пожежної охорони Управління МВС України в Одеській області 14.01.1991 року було надано на умовах найму для проживання сім`єю, службове житлове приміщення у вигляді окремої двокімнатної квартири відомчого житлового фонду, яка розташована на 4-му поверсі будівлі Іллічівського пожежного депо на 6 автомобілів та жилих приміщень, яка на теперішній час є житловою будівлею з адміністративними приміщеннями за адресою - АДРЕСА_2 , та перебуває на даний час у користуванні ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 . Вказане житлове приміщений має статус службового.
Згідно рішення квартирної комісії ГУ МНС України всі члени сім`ї ОСОБА_4 були зареєстровані за вищезазначеною адресою. Згідно паспортних даних місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано за адресою - АДРЕСА_5 з 14.02.1991 року (на теперішній час квартира АДРЕСА_4 ). За вищезазначеною адресою сім`я у складі батька - ОСОБА_4 , сина - ОСОБА_2 , та дружини - ОСОБА_1 постійно проживали разом з 14.01.1991 року, що підтверджується довідкою (випискою із домової книги про склад сім`ї та прописку).
Отже, законність вселення в службове приміщення підтверджується паспортними даними ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , регулярними платежами за комунальні послуги та ніким не оспорюється. Сам позивач не заперечує факту законності вселення вищезазначених осіб в службову квартиру за адресою - АДРЕСА_5 .
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належним чином виконують всі обов`язки, передбачені статтею 64 Житлового кодексу України та інші вимоги, передбачені для членів сім`ї наймача
ОСОБА_6 та необґрунтованим є твердження позивача, що «старший лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_4 , припинив трудові стосунки, тим самим не набувши права на забезпечення житлом, як особа начальницького складу органів внутрішніх справ України, а також втратив право, як сам, так і члени його сім`ї на проживання у жилому приміщенні, шо належить до відомчого жилого Фонду та перебуває оперативному управлінні Позивача». Вказане твердження мотивується тим, що ОСОБА_4 11.12.2003 року згідно наказу УПБ та АРР МНС України в Одеській області №285 було звільнено у відставку за віком з посади начальника караулу 10- ПДПЧ 5-ЗДПО Малиновського району м. Одеси, УПБ та УРР МНС на пенсію за вислугою років (20 років 09 місяців та 25 днів). 11.03.2004 року були внесені зміни до наказу №285 про звільнення ОСОБА_4 , де зазначено замість пункту 65 «а» - п. 64 «ж» (за власним бажанням з поважних причин) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України.
ОСОБА_4 безперервно прослужив в пожежній охороні тринадцять років три місяці та двадцять шість днів, у 2008 році ОСОБА_4 помер.
Згідно п. 2 ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
Аналогічна правова позиція висвітлена у Постанові Верховного суду України № 6-1835цс15 від 18 листопада 2015 року.
Оскільки вказане житлове приміщення було надане ОСОБА_4 у зв`язку з характером його трудових відносин, сам позивач та суд першої інстанції роблять посилання на службовий статус вказаної квартири (стаття 118, 121 Житлового кодексу Української РСР, пункт 2 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Український РСР та інші нормативні положення щодо порядку регулювання надання службових приміщень), отже факт наявності статусу службового приміщення є очевидним та визнаним судом першої інстанції.
У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України вир 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з моменту винесення рішення виконавчим органом районної, міської, районної в місті ради про включення їх до числа службових.
Згідно зі ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі па підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Згідно н. 26 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР на підставі спеціального ордера (пункт 21 Положення) між наймодавцем (житлово- експлуатаційною організацією, а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого виданий ордер, укладається договір найму службового жилого приміщення.
Наймач службового жилого приміщення вправі проживати в ньому разом з членами своєї сім`ї.
Отже, вищезазначена квартира має статус службового приміщення, що підтверджується також повідомленням ДСНС України від 31.05.2017 року вих. №02/2600/03, повідомленням ДСНС України під 12.07.2017 за вих. №02/3311/12, довідкою (випискою із домової книги про склад сім`ї та прописки).
Відповідно до наявних у справі документів старший лейтенант внутрішньої служби начальник караулу 10-ПДПЧ 5-ЗДПО ОСОБА_4 безперервно прослужив в Управлінні пожежної безпеки та аварійно-рятувальних робіт МВС України в Одеській області з 15.08.1990 року по 11.12.2003 року - 13 років 3 місяця та 26 днів. Його вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні склала - 20 років 9 місяців та 25 днів.
На момент звільнення ОСОБА_4 - старшого лейтенанта внутрішньої служби начальника караулу 10- ПДПЧ 5-ЗДПО м. Одеси Малинівського району Управління пожежної безпеки та аварійно-рятувальних робіт З 11.12.2003 року він мав вислугу - 20 р. 9 міс та 25 днів та прослужив в управлінні пожежної безпеки - 13 років 3 місяця і 26 днів, прожив зі своєю сім`єю у наданому відомчому жилому приміщені до своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3 . Його дружина і син продовжують проживати в цій квартирі за місцем їх реєстрації. Тому, відсутні правові підстави для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення із зняттям їх з реєстраційного обліку за адресою - АДРЕСА_4 .
Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано у 2000 році, і вона формально не вважалась членом сім`ї ОСОБА_4 , але за відсутністю іншого житла постійно проживала у займаній квартирі. У 2007 році знову уклала шлюб з ОСОБА_4 , у зв`язку із чим та на підставі ч. 3 ст. 64 Житлового кодексу України вона має такі ж самі права та обов`язки як наймач і члени його сім`ї, а тому не може бути виселена. Між тим, у рішенні суду не наводиться факт про поновлення шлюбу між ОСОБА_7 .
Щодо підстав повторного, через 3 місяця, звільнення ОСОБА_4 за інших підстав - власним бажанням, на яке керівництво Управління умовило ОСОБА_4 дати свою згоду, що потім використало як підставу втрати ним та його сім`єю права на проживання у наданій йому квартирі за адресою - АДРЕСА_6 , то такий висновок, з яким погодився суд першої інстанції, не відповідає вимогам чинного законодавства (Т. 1, а. с. 216 – 225).

1.7 Узагальнені доводи позивача в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління ДСНС України в Одеській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. 
Щодо отримання житлового приміщення.
Старшому лейтенанту внутрішньої служби Мачульському А.В., за останньою посадою - начальник караулу 10-ПДПЧ 5-ЗДПО Малиновського району м. Одеси, на час роботи в Управлінні державної пожежної охорони Управління МВС України в Одеській області, правонаступником якої на теперішній час є - Головне управління ДСНС України в Одеській області, без видачі відповідного ордеру, було надано на умовах найму для проживання з сім`єю, без укладання відповідною договору житлове приміщення у вигляді окремої двокімнатної квартири відомчого житлового фонду, розташоване на 4-му поверсі будівлі пожежного депо на 6 автомобілів та жилих приміщень, яка на теперішній час є житловою будівлею з адміністративними приміщеннями за адресою - АДРЕСА_2 .
Згідно запису №60 у Домовій книзі №2 будинку АДРЕСА_7 (на теперішній час у АДРЕСА_3 , згодом №6) проживав ОСОБА_4 зі своєю родиною, який 22.01.2009 року був знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю, що сталася 15.08.2008 року.
Зазначене житлове приміщення не мало статусу службового житла, або жилої площі у гуртожитку. У зв`язку з чим, доводи викладені у апеляційної скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з цього приводу є хибними.
Щодо обов`язку вивільнення житлового приміщення.
Згідно наказу Управління пожежної безпеки та аварійно-рятувальних робіт МНС України в Одеській області від 11.12.2003 №285 по особовому складу старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_4 звільнено у відставку за п.65 «а» (за віком).
Згідно наказу ГУ МНС України в Одеській області від 11.03.2004 року №95 по особовому складу в часткову зміну пункту наказу УІІБ та АРР №285 о/с від 11.12.2003 року в частині звільнення рахувати звільненим в запас за п. 64 «ж» (за власним бажанням) з 11.12.2003 року старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_4 , начальника караулу 10-ПДПЧ 5-ЗДПО м. Одеси.
Наказ ГУ МНС України в Одеській області від 11.03.2004 року №95 в частині, що стосується ОСОБА_4 , ним не оскаржувався.
На час звільнення зі служби ОСОБА_4 на квартирному обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов по місцю служби не перебував.
Звільнившись в запас за п. 64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України, як зазначено у наказі №95 від 11.03.2004 року, ОСОБА_4 припинив трудові стосунки з Головним управлінням, не набувши права на забезпечення житлом, як особа начальницького складу органів внутрішніх справ України, а також втратив право, як сам, так і члени його сім`ї, на проживання у жилому приміщенні, що належить до відомчого жилого фонду та перебуває у оперативному управлінні Головного управління.
Виходячи з того, що ОСОБА_4 зі своєю родиною на квартирному обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов по місцю служби не перебував, житлове приміщення за адресою - АДРЕСА_2 Головним управління надавалось йому виключно з необхідністю вирішення оперативного прибуття на службу.
Посилання апелянтів на те, що після звільнення Головне управління зобов`язано було надати  ОСОБА_4 разом з членами родини інше житлове приміщення замість житлового за адресою -  АДРЕСА_2 , є хибним з огляду на те, що ОСОБА_4 на квартирному обліку співробітників, які потребують покращення житлових умов, ніколи не перебував.
Щодо забезпечення іншим житловим приміщенням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ніколи не перебували у трудових відносинах з Головним управлінням, не належать та не належали до числа осіб, які, як члени сім`ї особи начальницькою складу органів та підрозділів цивільного захисту набули право па забезпечення житлом.
Згідно довідки виконкому Іллічівської міської ради № 1-м-2068 від 08.08.2014 року ОСОБА_1 з сином ОСОБА_2 перебувають з 01.08.2008 року на квартирному обліку при Іллічівській міській раді, однак до сьогоднішнього часу міською радою житлом не забезпечені та продовжують проживати у квартирі АДРЕСА_1 без належних правових підстав.
На квартирному обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов з числа осіб рядового та начальницького складу ГУ ДСНС України в Одеській області та членів їх сімей перебувають 145 осіб, з яких - 97 мають право першочергового отримання житла, а - 16 мають право позачергового отримання житла, серед них немає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..
Забезпечення житлом відповідної категорії громадян покладається на органи місцевого самоврядування, а саме - на виконком Чорноморської міської ради.
Отже, відсутні правові підстави щодо забезпеченням Головним Управлінням житлом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 

1.8 Позиція апелянта щодо доводів відзиву на апеляційну скаргу

Адвокат Небеська М.С., діюча від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у відповіді на відзив на апеляційну скаргу просить врахувати наступне.
Спірне житлове приміщення було надане ОСОБА_4 у зв`язку з характером його трудових відносин. Позивач та суд першої інстанції роблять посилання на службовий статус вказаної квартири (стаття 118, 121 Житлового кодексу Української РСР, пункт 2 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Український РСР та інші нормативні положення щодо порядку регулювання надання службових приміщень). Отже, факт наявності статусу службового приміщення є очевидним та визнаним судом першої інстанції.
Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що: Приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з моменту винесення рішення виконавчим органом районної, міської, районної в місті ради про включення їх до числа службових.
За наявними документами справи - житловий будинок з адміністративними приміщеннями за адресою АДРЕСА_3 , є складовою частиною об`єкта нерухомого державного майна, право оперативного управління яким належить Державні службі України з надзвичайних ситуацій, яка передала це право Головному управлінню ДСНС У в Одеській області на підставі наказу « Про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління» №107 від 09.06.2017року
Вищезазначена квартира має статус службового приміщення, що підтверджується також Повідомленням ДСНС України від 31.05.2017 року вих. №02/2600/03. повідомленням ДСНС України від 12.07.2017 за вих. №02/3311/12. довідок) (випискою із домової книги про склад сім`ї та прописки).
Вирішуючи даний спір варто прийняти до уваги зміст статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення.
Так, у рішенні від 02.12.2010 у справі "Кривіцьката Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява N 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
Виселення особи із житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

1.9 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.09.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2  на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 31 липня 2019 року.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.09.2019 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду та призначено розгляд справи.
16.11.2020 року від Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області надійшов відзив на апеляційну скаргу.
08.12.2020 року від адвоката Небеської М.С., діючої від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.
Учасники справи у судове засідання не зьявилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином.
04.02.2021 року від адвоката Небеської М.С., діючої від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , до апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що на території Одеського регіону запроваджено карантин. Клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції від вказаних осіб не надходило.
Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області причини неявки представника у судове засідання не повідомило. Клопотань про відкладення розгляду справи, розгляд справи в режимі відеоконференції не надало.
Центр надання адміністративних послуг Чорноморської міської радипричини неявки представникеа у судове засідання не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи, розгляд справи в режимі відеоконференції не надав.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
На підставі рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року, відповідно до частини 2 статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (зі змінами) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами), рішення Ради суддів України за №19 від 17 березня 2020 року, постанови головного державного санітарного лікаря України №16 від 09 травня 2020 року, рішення Державної комісії з питань  техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуації від 15 жовтня 2020 року, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в місті Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду ухвалено розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду».
Пунктами 1, 5, 12 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Це розпорядження набрало чинності з 26 жовтня 2020 року.
Отже, вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину, установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний».
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, неодноразове призначення справи до розгляду, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає необхідним відхилити клопотання представника відповідачів про відкладення розгляду справи, розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

Рішенням виконавчого комітету Іллічівської міської ради №897 від 17.08.2006 року видано Державі, в особі Верховної ради під Управлінням Головного управління МНС України в Одеській області, свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомості за адресою - АДРЕСА_7 , замість свідоцтва про право власності від 04.03.2003 року № НОМЕР_2 .
Житловий будинок з адміністративними приміщеннями розташований за адресою - АДРЕСА_3 є складовою частиною об`єкта нерухомого державного майна (житлова будівля з адміністративними приміщеннями та будівля та споруди пожежного депо, об`єкт житлової нерухомості), право оперативного управління яким належить Державній службі України з надзвичайних ситуацій, яка передала це право Головному управлінню ДСНС України в Одеській області на підставі наказу «Про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління» № 107 від 09.06.2017 року, виданого Головою ДСНС України ОСОБА_8 , про що зазначено у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.
Вказаний об`єкт нерухомого державного майна розташований на земельній ділянці, площею - 0,663 га., з цільовим призначенням – для розміщення пожежної частини, яка перебуває у користуванні ГУ ДСНС України в Одеській області на праві постійного користування земельною ділянкою, згідно рішень Іллічівської міської ради від 27.03.2009 року №535/50-V та від 17.03.2006 року № 561/52-IV (Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою Серій ЯЯ № 205865 від 20.07.2009).
Старшому лейтенанту внутрішньої служби ОСОБА_4 , за останньою посадою – начальник караулу 10-ПДПЧ 5-ЗДПО Малиновського району м. Одеси, на час роботи в Управлінні державної пожежної охорони Управління МВС України в Одеській області, правонаступником якої на теперішній час є позивач, без видачі відповідного ордеру, 14.01.1991 року було надано на умовах найму для проживання сім`єю, без укладення відповідного договору найму, житлове приміщення у вигляді окремої двокімнатної квартири відомчого житлового фонду, яка розташована на 4-му поверсі будівлі Іллічівського пожежного депо на 6 автомобілів та жилих приміщень, яка на теперішній час є житловою будівлею з адміністративними приміщеннями за адресою - АДРЕСА_3 та перебуває в оперативному управлінні позивача.
За час проживання у цій квартирі ОСОБА_4 та членів його сім`ї номер цієї квартири неодноразово змінювався внаслідок реконструкції будівлі, в якій ця квартира розміщується, з АДРЕСА_8 , а після останньої реконструкції частини учбово-житлової будівлі під квартири за адресою - АДРЕСА_7 , з приводу чого 24.11.2014 року за №ОД 1421143280201 зареєстровано у Департаменті ДАБІ в Одеській області Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, на квартиру під АДРЕСА_4 , під яким ця квартира позначена у технічному паспорті на житлову будівлю з адміністративними приміщеннями та будівлю і споруди пожежного депо № 6-Б вул. Віталія Шума, виданого комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» м. Іллічівська Одеської області, місто Чорноморськ, інвентаризаційний № 754, реєстровий № ГН-5-480-180, виготовленого станом на 19.12.2013 року, де квартира АДРЕСА_4 (попередні номери 2 та 6) схематично позначена на 4 поверсі житлового будинку з адміністративними приміщеннями, а згідно експлікації внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень громадського чи виробничого будинку має наступну характеристику -коридору – 7,3 кв.м., -житлової – 16,5 кв.м., -житлової – 8,3 кв.м., -кухні – 5,8 кв.м., -санвузла – 3,5 кв.м., -балкону – 0,9 кв.м. (загалом загальна площа – 42,3 кв.м., житлова – 24,8 кв.м., допоміжна – 17,5 кв.м.)
Згідно запису № 60 у Домовій книзі № 2 будинку АДРЕСА_9 з 14.01.1991 року у квартирі АДРЕСА_7 , на теперішній час - № НОМЕР_3 , був зареєстрований та проживав ОСОБА_4 , який 22.01.2009 року був знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_4 від 19.08.2008 року) (а. с. 30).
Згідно запису № 61 у Домовій книзі № 2 будинку АДРЕСА_9 (на теперішній час місто Чорноморськ) з 14.01.1991 року у квартирі АДРЕСА_7 , на теперішній час № 9, зареєстрована та проживає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_5 , виданий Іллічівським МВ УМВС України в Одеській області 15.07.1996, ПІН НОМЕР_6 , яка з 02.09.1989 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 до 19.12.2000 року, коли цей шлюб було розірвано відповідно до рішення Іллічівського міського суду, а 08.12.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області зареєстровано розірвання шлюбу ОСОБА_1 з громадянином ОСОБА_4 , про що у паспорті ОСОБА_1 зроблено відповідну відмітку № 330 (а.с. 25).
Згідно паспортних даних ОСОБА_1 її місце проживання зареєстровано у АДРЕСА_10 з 14.01.1991 року (на теперішній час зазначена квартира має № 9) (а. с. 25).
Також відповідно до паспортних даних ОСОБА_1 , 02.09.1989 року був зареєстрований шлюб з ОСОБА_4 , 08.12.2004 року було зареєстровано розірвання шлюбу.
В матеріалах справи наявне свідоцтво про шлюб, згідно якого зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що зареєстрований 27.07.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції (а. с. 134).
Згідно запису № 62 у Домовій книзі № 2 будинку АДРЕСА_9 з 19.04.2006 року у квартирі АДРЕСА_7 , на теперішній час № 9, зареєстрований та проживає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_7 , виданий Іллічівським МВ УМВС України в Одеській області 20.01.2011 року, ІПН НОМЕР_8 , – син ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а. с. 26).
Згідно паспортних даних ОСОБА_2 його місце проживання зареєстровано у АДРЕСА_10 з 19.04.2006 року (на теперішній час зазначена квартира має № 9) (а. с.26).
Відповідно наданої копії трудової книжки НОМЕР_9 ОСОБА_4 з 15.08.1990 року по 11.12.2003 року проходив службу в Головному управління МНС України в Одеській області. 
Згідно наказу УПБ та АРР № 285 о/с від 11.12.2003 року звільнено у відставку за п. 65 «а» (за віком) старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_4 , начальника караулу 10-ПДПЧ 5-ЗДПО м. Одеси Малиновського району УПБ та АРР, з 11.12.2003 року (а. с. 28)
Відповідно до наказу ГУ МНС України в Одеській області від 11.03.2004 № 95 по особовому складу про часткову зміну пункту наказу УПБ та АРР № 285 о/с від 11.12.2003 року в частині звільнення, рахувати звільненим в запас на п. 64 «ж» (за власним бажанням) з 11.12.2003 року старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_4 , начальника караулу 10-ПДПЧ 5-ЗДПО м. Одеси Малиновського району (а.с.29).
Наказ ГУ МНС України в Одеській області від 11.03.2004 року № 95 в частині, що стосується ОСОБА_4 ним не оскаржувався.
На час звільнення зі служби ОСОБА_4 на квартирному обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов по місцю служби не перебував.
Згідно наказу № 95 від 11.03.2004 рік, ОСОБА_4 припинив трудові стосунки з позивачем, звільнившись в запас за п. 64 «ж» (за власним бажанням). 
Відповідно до свідоцтва серія НОМЕР_10 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний запис №595.
Згідно довідки виконавчого комітету Іллічівської міської ради № 1-м-2068 від 08.08.2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають з 01.08.2008 року на квартирному обліку при Іллічівській міській раді (а. с. 31).
Згідно довідки житлової комісії ГУ ДСНС України в Одеській області № 48 від 07.07.2019 року на квартирному обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов з числа осіб рядового та начального складу ГУ ДСНС України в Одеській області та членів їх сімей, перебувають 145 осіб, з яких - 97 мають право першочергового отримання житла, та - 16 мають право позачергового отримання житла, серед них не має ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 32).
Позивачем на адресу ОСОБА_1 неодноразово направлялись повідомлення з вимогою про звільнення займаного житлового приміщення (а. с. 34, 35).
28.12.2017 року виконавчим комітетом Чорноморської міської ради винесено рішення № 431 про присвоєння, згідно висновку КП «БТІ» Чорноморської міської ради Одеської області щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 27.11.2017 року № 1437, адреси нерухомому майну, розташованому по АДРЕСА_9 , власником яких є - Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області, житловому будинку літ. Б присвоєно адресу - АДРЕСА_3 (а. с. 88).

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннямич. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 чинять перешкоди у користуванні та розпорядженні Головним управлінням Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області своїм майном та підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення із зняттям їх з реєстраційного обліку за адресою - АДРЕСА_2 .

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

ОСОБА_4 з 15.08.1990 року по 11.12.2003 року проходив службу в Головному управління МНС України в Одеській області, відповідно наданої копію трудової книжки НОМЕР_9 . Отже безперервно прослужив 13 років 03 місяця 26 днів.
Згідно наказу № 95 від 11.03.2004 рік, ОСОБА_4 припинив трудові стосунки з позивачем, звільнившись в запас за п. 64 «ж» (за власним бажанням).
Згідно статті 64 п. ж Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженої наказом КМУ від 29 липня 1991 року №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік):
ж) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Згідно статті 38 Кодексу законів про працю працівник мас право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Поважні причини, які на той момент перешкоджали виконанню службових обов`язків для ОСОБА_4 була вислуга років.
Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки. Членами сім`ї наймача можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом статті 65 ЖК УРСР наймач має право в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в жиле приміщення, яке він займає, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.
У такому випадку особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні .між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування житловим приміщенням.
До осіб, які не можуть бути виселені зі службових житлових приміщень без надання іншого жилого приміщення належать, зокрема, члени сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення.
Окрім того, як зазначалося вище, ОСОБА_4 безперервно прослужив в пожежній охороні тринадцять років три місяці та двадцять шість днів
Згідно п. 2 ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
В рішенні суду першої інстанції встановлено, що жиле приміщення по АДРЕСА_11 не мало статусу службового приміщення, або жилої площі у гуртожитку.
Колегія суддів зауважує наступне, 
За змістом ч. 1 ст. 137 ГК України правом оперативного управління є речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
Натомість ч. 2 ст. 135 ГК України регламентує, що власник має право особисто або через уповноважені ним органи з метою здійснення підприємницької діяльності засновувати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно на праві власності, праві господарського відання, а для здійснення некомерційної господарської діяльності — на праві оперативного управління, визначати мету та предмет діяльності таких організацій, склад і компетенцію їх органів управління, порядок прийняття ними рішень, склад і порядок використання майна, визначати інші умови господарювання у затверджених власником (уповноваженим ним органом) установчих документах господарської організації, а також здійснювати безпосередньо або через уповноважені ним органи у межах, встановлених законом, інші управлінські повноваження щодо заснованої організації та припиняти її діяльність відповідно до цього Кодексу та інших законів.
Водночас власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України), які він може реалізовувати на власний розсуд. Звідси власник має право на визначення юридичної долі свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також вилучення цього майна у відповідних суб`єктів.
Рішенням виконавчого комітету Іллічівської міської ради №897 від 17.08.2006 року видано Державі в особі Верховної ради під Управлінням Головного управління МНС України в Одеській області свідоцтво про право власності на об`єкти нерухомості за адресою АДРЕСА_7 , замість свідоцтва про права власності від 04.03.2003 року №709.
Житловий будинок з адміністративними приміщеннями розташований за адресою: АДРЕСА_3 є складовою частиною об`єкта нерухомого державного майна (житлова будівля з адміністративними приміщеннями та будівля та споруди пожежного депо, об`єкт житлової нерухомості, на праві оперативного управління яким належить Державній службі України з надзвичайних ситуацій, яка передала це право Головному управлінню ДСНС України в Одеській області на підставі наказу «Про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління» № 107 від 09.06.2017 року, виданого Головою ДСНС України ОСОБА_8 , про що зазначено у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.
Цей об`єкт нерухомого державного майна розташований на земельній ділянці, площею - 0,663 га., з цільовим призначенням – для розміщення пожежної частини, яка перебуває у користуванні ГУ ДСНС України в Одеській області на праві постійного користування земельною ділянкою, згідно рішень Іллічівської міської ради від 27.03.2009 року №535/50-V та від 17.03.2006 року № 561/52-IV (Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою Серій ЯЯ № 205865 від 20.07.2009).
Отже, старшому лейтенанту внутрішньої служби ОСОБА_4 , за останньою посадою – начальник караулу 10-ПДПЧ 5-ЗДПО Малиновського району м. Одеси, на час роботи в Управлінні державної пожежної охорони Управління МВС України в Одеській області, правонаступником якої на теперішній час є позивач, без видачі відповідного ордеру, 14.01.1991 року з цього часу він та його дружина були зареєстровані за адресою АДРЕСА_10 з 19.04.2006 року (на теперішній час зазначена квартира має № 9).
Надалі місце проживання ОСОБА_4 було зареєстровано у АДРЕСА_10 з 19.04.2006 року (на теперішній час зазначена квартира має № 9) (а.с.26).
Згідно п. 14 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 №37 службове жиле приміщення надається працівникові на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (а також на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від заявника в даному або в іншому населеному пункті), вказаних у пункті 9 цього Положення.
З вище викладено виходить, що сім`я ОСОБА_7 вселилась до квартири за адресою - АДРЕСА_10 з 19.04.2006 року (на теперішній час зазначена квартира має № 9) та зареєструвала своє місце проживання за згодою Управлінні державної пожежної охорони Управління МВС України в Одеській області, оскільки не має доведених фактів вважати інше.
Отже, законність вселення в службове приміщення підтверджується паспортними даними ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , регулярними платежами за комунальні послуги та ніким не оспорюється. Сам позивач не заперечує факту законності вселення вищезазначених осіб в службову квартиру за адресою - АДРЕСА_5 .
Статтею 64 Житлового кодексу України визначені права і обов`язки члені сім`ї наймача. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
В матеріалах справи наявна довідка від 01.12.2006 року, видана ОСОБА_1 (виписка із домової книги про склад сім`ї та прописки сім`ї ОСОБА_7 ), в якій зазначено, що ОСОБА_1 , її син ОСОБА_9 та її чоловік ОСОБА_4 постійно прописані по АДРЕСА_12 та займають жилу площу у гуртожитку у будинку, який належить ГУ МЧС У в Одеській області.
Оскільки вказане житлове приміщення було надане ОСОБА_4 у зв`язку з характером його трудових відносин, сам позивач та суд першої інстанції роблять посилання на службовий статус вказаної квартири (статгя 118, 121 Житлового кодексу Української РСР, пункт 2 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Український РСР та інші нормативні положення щодо порядку регулювання надання службових приміщень), а отже факт наявності статусу службового приміщення є очевидним та визнаним судом першої інстанції.
Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України вир 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виниклі у практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що: Приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з моменту винесення рішення виконавчим органом районної, міської, районної в місті ради про включення їх до числа службових.
Суд першої інстанції не дослідивши і не давши належної оцінки наявним доказам в їх сукупності, не усунувши суперечності позивача щодо статусу спірного житла, дійшов висновку, що спірне житлове приміщення не є службовим. 
Колегія суддів приходить до висновку, що вищезазначена квартира має статус службового приміщення, що підтверджується також Повідомленням ДСНС України від 31.05.2017 року вих. №02/2600/03, повідомленням ДСНС України під 12.07.2017 за вих. №02/3311/12,
ОСОБА_4 після звільнення прожив у спірній квартирі ще 5 років, відповідачі у займаній квартирі прожили загалом - 28 років, але померлому ОСОБА_4 та його сім`ї не надано іншого житла для постійного проживання чи будь-яка грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.
Спір, що виник між сторонами, стосується виселення зі службового житла, наданої сім`ї військовослужбовця, яка після смерті чоловіка разом з сином продовжує проживати у наданому житловому приміщенні. Тому, слід встановити, чи вважатиметься виселення відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції.
Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. А відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Європейський суд з прав людини констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме – від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Суди установили, що відповідач з дітьми вселилася у спірне жиле приміщення на підставі спеціального ордеру, постійно проживає і зареєстрована там, не має іншого житла на момент подання позову про виселення, тому є підстави стверджувати, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірна квартира є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили, суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина восьма статті 10 ЦПК України). З огляду на вказане справа повинна бути проаналізована згідно з положеннями ЖК, Конвенції та відповідної практики Європейського суду з прав людини.
Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідачів з квартири, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.
«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Отож, суд повинен з`ясувати, наскільки чітким і прогнозованим є чинне законодавство України щодо виселення колишньої дружини військовослужбовця з квартири, що є службовим житлом і в якій вона проживає з малолітньою дитиною, за відсутності у них іншого житла та без надання іншого житлового приміщення.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Стосовно виселення зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, то відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Однак, стаття 125 ЖК України визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; (абзац 3 статті 125 ЖК України).
Відповідно до статті 119 Житлового кодексу УРСР службові житлові приміщення можуть бути надані лише категоріям осіб, що визначені у відповідному Переліку, затвердженому постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37.
Призначенням службового житла є забезпечення можливості працівників проживати поблизу від роботи, враховуючи особливий характер їх роботи.
Службові житлові приміщення надаються особам за рішенням адміністрації органу, закладу, установи, підприємства без урахування їх перебування/неперебування на обліку, пільг, а також черговості.
Особа, якій надається службове житло, повинна постійно проживати та бути зареєстрована у населеному пункті, де знаходиться такий орган, підприємство, установа, організація.
Службове житло надається на всіх членів сім`ї, які проживаються разом з ним. При цьому, службове житлове приміщення може бути також надане на дружину та неповнолітніх дітей, що проживають окремо, в тому числі в іншому населеному пункті.
За загальним правилом службове житло надається особам, що не забезпечені житловими приміщеннями. Водночас, коли розташування власного житла унеможливлює належне виконання своїх трудових (службових) обов`язків, особа також може бути забезпечена службовим житловим приміщенням.
Виходячи із викладеного, суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права та дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про їх виселення та зняття з реєстраційного обліку.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а тому вона підлягає задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пункту 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного розгляду справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, за вищевказаного обґрунтування.

3.6 Розподіл судових витрат

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, необхідно змінити розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 133, 141 ЦПК України, підлягають стягненню з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 понесені останніми та документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір, сплачений за звернення з апеляційною скаргою, у загальному розмірі – 4 800,00 грн..

3.7 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський 
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2   - задовольнити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 31 липня 2019 року  – скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позовних вимог Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Центр надання адміністративних послуг Чорноморської міської ради, про виселення та зняття з реєстраційного обліку - відмовити

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області (Код ЄДРПОУ – 38643633) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_6 ), ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_8 ) витрати зі сплати судового збору в сумі – 4 800 (чотири тисячі вісімсот) грн. 00 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе