ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/104/21 Справа № 185/5041/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          - Петешенкова М.Ю., Городничої В.С.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу Комунального підприємства “Затишне місто” Павлоградської міської ради,
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства “Затишне місто” Павлоградської міської ради про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у зв`язку із порушенням трудових прав,-

ВСТАНОВИЛА:
В червні 2018 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов  ОСОБА_1 до Комунального підприємства “Затишне місто” Павлоградської міської ради про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у зв`язку із порушенням трудових прав.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року позовні вимоги  ОСОБА_1 до Комунального підприємства “Затишне місто” Павлоградської міської ради про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у зв`язку із порушенням трудових прав — задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ про припинення трудового договору (контракту) № 111к від 21 травня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади провідного юрисконсульта Комунального підприємства «Затишне місто» Павлоградської міської ради.
       Визнано незаконним та скасовано наказ № 176 від 14.03.2018 року «Про скорочення штатних одиниць» в частині підпункту 1.6 пункту 1 де зазначений провідний юрисконсульт.
       Визнано незаконним та скасовано наказ № 181 від 15.03.2018 р. «Про скорочення штату працівників» в частині підпункту 1.1 пункту 1 де зазначений провідний юрисконсульт ОСОБА_1 .
       Поновлено ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді провідного юрисконсульта Комунального підприємства «Затишне місто» Павлоградської міської ради (ЄДРПОУ 37085410).
       Стягнуто з Комунального підприємства «Затишне місто» Павлоградської міської ради (ЄДРПОУ 37085410) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) оплату за час вимушеного прогулу з 22 травня 2018 року по 29 січня 2020 року в сумі 261418.67 гривень.
       Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді провідного юрисконсульта Комунального підприємства «Затишне місто» Павлоградської міської ради.
       Стягнуто з Комунального підприємства «Затишне місто» Павлоградської міської ради (ЄДРПОУ 37085410) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у відшкодування моральної шкоди 5000.00 гривень.
       Стягнуто з Комунального підприємства «Затишне місто» Павлоградської міської ради (ЄДРПОУ 37085410) на користь Держави витрати на судовий збір в сумі 3966.28 гривень.
       У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
В апеляційній скарзі Комунальне підприємство “Затишне місто” Павлоградської міської ради просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня  2020 року по справі за позовом ОСОБА_1  до Комунального підприємства “Затишне місто” Павлоградської міської ради про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у зв`язку із порушенням трудових прав та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 .
У відзиві ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року просить рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.
Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 17.04.2013 року був прийнятий на посаду провідного юрисконсульта Комунального підприємства «Затишне місто» Павлоградської міської ради (а.с.72, т.1).
Відповідно пояснювальної записки до аналізу адміністративних витрат КП «Затишне місто» за 2017 рік у порівнянні з 2016 роком, складеної головним економістом підприємства 14.02.2018 року – на підставі Звіту про фінансові результати підприємство за 2017 рік спрацювало зі збитком 1181.0 тис. грн. Для подолання скрутного фінансово економічного стану підприємства, зменшення розміру адміністративних витрат було запропоновано провести скорочення штату адміністративно управлінського персоналу, а їх обов`язки перерозподілити на АУП які залишаться (а.с.17, т.1).
Наказом №123 від 16.02.2018 року «Про скорочення штатних одиниць» для координації роботи зі скорочення чисельності було створено комісію зі скорочення (а.с.18, т.1).
На засіданні комісії по скороченню штатів розглянуто питання про скорочення, що підтверджено Протоколом засідання комісії по скороченню штатів від 19.02.2018 року (а.с.19-20, т.1).
Наказом №176 від 14.03.2018 року «Про скорочення штатних одиниць» вирішено провести скорочення штатних одиниць працівників КП «Затишне місто» ПМР у пункті 1.6 якого зазначено посаду провідного юрисконсульта (а.с.15, т.1).
Наказом по КП «Затишне місто» ПМР №111-к від 21 травня 2018 року позивач був звільнений з посади провідного юрисконсульта за ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату (а.с.13, т.1).
Між тим, у наказі №111-к від 21 травня 2018 року про звільнення з посади провідного юрисконсульта за ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату, відсутні посилання і розшифрування підстави скорочення штату, а також відсутній запис про надання, або ненадання згоди профспілкового комітету на звільнення працівника, відсутнє посилання на підставу звільнення, зазначений лише наказ № 176 від 14.03.2018 р. та наказ №183 від 16.03.2018 року.
Отже, наказ №176 від 14.03.2018 року, про скорочення штатних одиниць (а.с.134, т.1), складений з урахуванням службової записки головного економіста від 14.02.2018 року та протоколу засідання комісії про скорочення штатних одиниць від 19.02.2018 року.
Разом з тим, наказ №183 від 16.03.2018 року, яким внесені зміни до штатного розкладу, своєчасно до відома позивача не був доведений, тому останній не був обізнаний з виведенням посади провідного юрисконсульта зі штатного розкладу (а.с.136, т.1).
А тому, колегія суддів погоджується з тим, що відповідачем не доведено існування виробничої необхідності скорочення посади провідного юрисконсульта на підприємстві, для внесення зміни до штатного розкладу.
В свою чергу, службова записка головного економіста від 14.02.2018 року (а.с.17, т.1) не доводить висновків щодо необхідності скорочення адміністративних витрат шляхом скорочення адміністративно - управлінського апарату, так як рішення з цього приводу засновником не приймалось, обґрунтування, розрахунки, щодо економії бюджетних коштів шляхом скорочення адміністративних видатків в службовій записці відсутні.
Відповідно до письмової інформації відповідача від 21.12.2018 року № 798/18, за вхідним №39158 (а.с.119, т.1), на підприємстві відсутні відомості (розподілу) про зменшення фонду оплати праці з 14.02.2018 року по теперішній час та протокол засідання балансової комісії Павлоградської міської ради про зменшення розміру адміністративні витрат по КП «Затишне місто» ПМР.
Крім того, допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції головний економіст ОСОБА_2 пояснив, що ні Засновником ні ОСОБА_3 підприємства не приймалось рішення щодо зменшення фінансування КП «Затишне місто» ПМР.
Таким чином, наказом по КП «Затишне місто» ПМР № 181 від 15.03.2018 року (а.с.16, т.1) фактично було скорочено 2 посади, інші 4 посади були вакантними.
Наказом № 333 від 17.05.2018 року (а.с.232, т.1) в штат було введено 4 посади з місячним фондом 16092.8 грн.
Наказом № 399 від 21.06.2018 року (а.с.230, т.1) введено ще 7 посад з місячним фондом 37119.54 грн., а наказом № 421 від 27.06.2018 року (а.с.164, т.1) затверджений штатний розпис у кількості 203.5 штатних одиниць з місячним фондом оплати 1049343.31 грн.
Станом на 01.12.2017 рік при затвердженні плану фінансування на 2018 рік згідно штатного розкладу відповідно до наказу № 555 від 27.11.2017 року, штатна чисельність становила 195,5 штатних одиниць (а.с.209-210, т.1), де зазначена і посада провідного юрисконсульта.
Наказом по підприємству №421 від 27.06.2018 року (а.с.164, т.1) встановлено, що станом на 01.07.2018 рік штат підприємства становив 203,5 штатних одиниць з місячним фондом оплати праці 1049343,31 грн., а станом на 01.09.2018 рік фонд оплати праці було збільшено і він становив 1205634,32 грн.
Разом з тим, протокол засідання комісії від 19.02.2018 року щодо скорочення штату працівників не містить посилань на обговорення членами комісії скорочення тих чи інших посад, ніж тих, що були запропоновані провідним інспектором з кадрів та самим керівником, як не містить і висновків щодо скорочення певних посад відповідно до проведеного засідання (а.с.19-20, т.1).
Наказ № 111-к від 21.05.2018 року про припинення трудового договору (контракту) з позивачем у зв`язку зі скороченням штату ч.1 ст.40 КЗпП України, підписаний не директором підприємства, а т.в.о. директора ОСОБА_4 , проте належних доказів повноважень ОСОБА_4 на підпис наказу №111-к від 21.05.2018 року відповідачем не надано. 
Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, посада якого скорочується, наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої ст.40 та частин 2, 3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Згідно з п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне звільнення.
Попередженнями від 19.03.2018 р, (а.с.21, т.1) та від 18.05.2018 р. (а.с.22, т.1), позивачу були запропоновані не всі посади які б він міг обіймати в період з 19.03.2018 р. по 21.05.2018 р. включно, саме в цей період з 19.03.2018 року по 21.05.2018 р. на підприємстві відбувались зміни в частині звільнення працівників.
В повідомленнях не було зазначено ні умов та характеристики праці, ні розмірів посадових окладів, тому вважати, що позивача повідомили належним чином про наявність вакантних посад не можливо, акт про відмову від запропонованих посад адміністрацією підприємства не складався.
Відповідно до ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Також, судом першої інстанції встановлено, що лист-повідомлення №1, підписаний директором КП «Затишне місто» ПМР Коріневським В.В. від 16.02.2018 року № 151/08 на ім`я голови первинної профспілкової організації ОСОБА_5 , (а.с.142, т.1) не містить інформації про обґрунтування причин звільнення, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень. Не було проведено і консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільнення або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Отже відповідач не дотримався вимог ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».
Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Зазначені положення норм трудового законодавства також закріплені в Законі України «Про професійні спілки їх права та гарантії діяльності»
Тобто, ч. 1 ст. 43 КЗпП України закріплено імперативне положення, відповідно до якого розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Як вбачається з матеріалів справи, Головою профспілкового комітету Черненко Т.М. було проведено засідання 28 березня 2018 року, на якому було розглянуте подання директора комунального підприємства «Затишне місто» Павлоградської міської ради ОСОБА_6 на попередню згоду щодо звільнення працівників у зв`язку зі скороченням штату (а.с.144-145, т.1). На засіданні профспілкового комітету КП «Затишне місто» ПМР 28.03.2018 року при розгляді подання про надання згоди на звільнення члена профспілки провідного юрисконсульта ОСОБА_1 члени профспілкового комітету ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 утримались від надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади провідного юрисконсульта, про що було зазначено в протоколі №21 від 28.06.2018 року (а.с.144-145, т.1). Листом за вхідним № 257/08 від 29.03.2018 р. голова профспілки ОСОБА_5 , повідомила директора КП «Затишне місто» ПМР про прийняте рішення (а.с.149, т.1).
Профспілковий комітет вдруге проводив засідання щодо надання згоди на звільнення позивача, яке було розглянуте 11.04.2018 року (протокол засідання № 22) (а.с.146, т.1), що є порушенням статті 39 Законом України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності".
Повторний розгляд представлення на попередню згоду щодо звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату 11.04.2018 року і протокол засідання № 22 від 11.04.2018 року не може бути належним доказом того, що профспілковий комітет надав згоду на звільнення ОСОБА_1 тому що протоколом засідання профспілкового комітету № 21 від 28.03.2018 року члени профспілки утримались від надання згоди на звільнення ОСОБА_1 . 
Окрім того, розгляд подання на звільнення був розглянутий на засіданні профспілкового комітету 28.03.2018 року в межах встановленого законом строку - 15 днів з дня отримання представлення від керівника підприємства, яке було отримано 20.03.2018 року.
Таким чином, рішення щодо ненадання згоди на звільнення ОСОБА_1 за скороченням штату було прийнято всіма членами виборчого профспілкового органу та зафіксовано протоколом від 28.03.2018 року за № 21. 
Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 р. із послідуючими змінами "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено – відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.
Відповідно до положень ч.2 ст.235 КЗпП України – при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до п.8 р.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи. Так згідно довідки віл 21.05.2018 р. № 331/18, середньоденна заробітна плата позивача складає 494.90 грн.
А тому, колегія суддів приймає розрахунок наведений судом першої інстанції стосовно середнього заробітку  ОСОБА_1  за час вимушеного прогулу з 22 травня 2018 року по 29 січня 2020 року у розмірі 261 418,67 грн., оскільки він є вірний та проведений з дотриманням вимог чинного законодавства.
Разом з тим, діями відповідача, у зв`язку з його незаконним звільненням, позивачу було завдано моральну шкоду, яка з урахуванням завданих збитків складає 5000,00 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги  ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що звільнення  ОСОБА_1 відбулося з порушенням норм трудового законодавства та у зв`язку з цим його необхідно поновити на роботі та стягнути з підприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. 
Доводи апеляційної скарги про те, що оформлення наказу про звільнення повністю відповідає встановленим та затвердженим законом нормам, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом першої інстанції були досліджені всі наявні допустимі і належні докази (документи) щодо скорочення штату працівників, введення в штат нових працівників збільшення обсягу фінансування КП «Затишне місто» ПМР з 01.01.2018 року та до кінця 2018 року та ін.
Посилання апелянта, що судом першої інстанції було неправильно з`ясовані обставини справи, відносно того, що наказ №111-к від 21.05.2018 року про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату ч.1 ст. 40 КЗпП України підписаний не директором підприємства, а т.в.о. директора, головним інженером ОСОБА_4 18.05.2018 року видано розпорядження Виконавчого комітету Павлоградської міської ради №455/1-к про надання щорічної відпустки, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суперечить наявним в матеріалах справи доказам та встановленим судом першої інстанції обставинам справи.
Разом з тим, відповідачем так і не було надано суду першої інстанції розпорядження міського голови м. Павлограда №455/1-к від 18.05.2018 року про надання щорічної відпустки директору КП «Затишне місто» ПМР ОСОБА_6 та доказів покладення на час відпустки обов`язків директора на головного інженера ОСОБА_4 .
Що стосується доказів, які були подані апелянтом разом з апеляційною скаргою, то необхідно зазначити наступне.
Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду надані апелянтом докази не приймає до уваги.
Твердження апелянта, що за час розгляду справи судом першої інстанції не були витребувані необхідні докази у засновника КП №Затишне місто» ПМР, колегія суддів ставиться критично, з огляду на наступне.
Відповідно до частин 1, 2 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно частини 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 84 ЦПК України встановлено порядок витребування доказів.
Аналіз правил, закріплених в статтях 13, 81, 84 ЦПК України дає підстави зробити висновок про те, що витребування доказів здійснюється судом в разі задоволення клопотання учасника справи про витребування таких доказів.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
З матеріалів справи вбачається, що в них відсутні клопотання відповідача про витребування доказів.
З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що з точки зору дотримання позивачем критерію добросовісності використання процесуальних прав, відповідач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами і визнав, що наявних в матеріалах справи доказів достатньо для встановлення фактичних обставин справи та її розгляду по суті.
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Комунального підприємства “Затишне місто” Павлоградської міської ради - залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді М.Ю.Петешенкова 

В.С.Городнича