Ухвала
Іменем України    
 
22 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 303/2925/20
провадження № 61-3847ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 серпня 2020 року у складі судді: Монич В. О., та постанову Закарпатського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Кожух О. А., Куштана Б. П., у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Міснік Нелі В`ячеславівни, стягувач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,  
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Міснік Н. В. (далі - державний виконавець), стягувач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна.
 
Скарга мотивована тим, що у провадженні державного виконавця Міснік Н. В. перебуває виконавче провадження № 57815799, відкрите 05 грудня 2018 року на підставі виконавчого листа № 2/303/688/18, виданого 18 вересня 2018 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 2 560 792,80 грн та 19 205,95 грн судового збору. 03 червня 2020 року постановою про опис та арешт майна при примусовому виконанні указаного виконавчого листа державним виконавцем Міснік Н. В. проведено опис майна за адресою здійснення незалежної професійної діяльності приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_1, а саме АДРЕСА_1 та накладено арешт на усе описане майно. В даному документі описано майна на 21 пункт, відповідальним зберігачем описаного та арештованого майна є ОСОБА_1 
 
ОСОБА_1 вважає дії державного виконавця Міснік Н. В. щодо опису та арешту майна, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , незаконними, а постанову про опис та арешт майна від 03 червня 2020 року такою, що підлягає скасуванню. Згідно договору позички нерухомого майна, укладеного 04 січня 2019 року між ОСОБА_4 , у якості позичкодавця, з однієї сторони, та ОСОБА_1 , у якості користувача, з іншої сторони, ОСОБА_4 передає, а ОСОБА_1 приймає у безоплатне тимчасове користування - 1/3 (одну третю) частину приміщення, обладнання приміщення, меблі, орітехніку, що знаходяться в будинку за АДРЕСА_1 . Все приміщення складається з трьох кімнат. 1/3 частина приміщення, що передається в безоплатне тимчасове користування, належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_1 від 08 травня 2009 року за реєстровим номером 881 та зареєстровано в КП «Мукачівське БТІ та ЕО». Згідно додатку до договору позички майна 04 січня 2019 року сторони договору домовились про безоплатну передачу речей офісного вжитку для використання за адресою АДРЕСА_1 , а саме: стіл офісний, коричневого та чорного кольору (стіл керівника): крісло офісне, вироблене з шкіри та дерева в коричневому кольорі; крісла салатового кольору в кількості двох штук; стаціонарні комп`ютери в зборі (монітор Samsung, клавіатура Genius, миш комп`ютерна, системний блок Delux) в кількості трьох; сейф коричневого кольору; шафа-купе трьох секційна; стільці офісні у кількості 28 штук; кондиціонери Cooper в кількості двох одиниць; шафа офісна трьох секційна зі скляними дверцями; радіо-телефон Panasonic; стіл офісний коричневого кольору з лаковим покриттям; сканер марки HP G2710; принтери марки Canon в кількості двох одиниць; ксерокопіювальний апарат марки SHARP; металеві шафи в кількості двох одиниць. Дані речі офісного вжитку є особистою власністю ОСОБА_4 , придбані нею за особисті кошти, про що й було зазначено у відповідному додатку до договору. Копію даного договору боржником було надано державному виконавцю Міснік Н. В. , що підтверджується заявою представника боржника ОСОБА_2 з відміткою державного виконавця про їх отримання. Крім того, державним виконавцем було вчинено проникнення до належного ОСОБА_4 на праві власності приміщення без її повідомлення, без згоди та без вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до її володіння, а тому проведений опис та накладений арешт не може вважатися правомірним, порушує права громадянки ОСОБА_4 . 
 
На підставі викладеного, ОСОБА_7 просила: визнати незаконними дії державного виконавця Міснік Н. В. при винесенні постанови від 03 червня 2020 року про опис та арешт майна в межах виконавчого провадження № 57815799 та скасувати постанову від 03 червня 2020 року про опис та арешт майна, винесену державним виконавцем Міснік Н. В. у межах указаного виконавчого провадження.
 
Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 серпня 2020 року, залишеною без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що дії державного виконавця з опису і арешту майна боржника ОСОБА_1 є правомірними і не порушують її законних прав.
 
При залишенні без змін ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції та виходив із того, що згідно Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін» (Жовнер проти України, рішення ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року). Суд зазначив, що боржник ОСОБА_1 рішення суду не виконує, з моменту відкриття виконавчого провадження (04 грудня 2018 року) боржником сплачено 10,00 грн. Таким чином, виконавець мав передбачені законом підстави для проведення опису та арешту майна боржника ОСОБА_1 за адресою здійснення нею незалежної професійної діяльності АДРЕСА_1. Також апеляційний суд зазначив, що з договору позички, на який посилається боржник ОСОБА_1 , вбачається, що він був укладений 04 січня 2019 року після ухвалення судового рішення у справі про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 і відкриття виконавчого провадження з виконання даного рішення суду, що свідчить про намагання уникнути виконання рішення суду.
 
Апеляційний суд відхилив аргумент апеляційної скарги про те, що державний виконавець не вправі була накладати арешт на майно і її дії призвели до порушення прав власника майна ОСОБА_4 , оскільки предметом розгляду у даній справі є наявність чи відсутність неправомірних дій виконавця і порушення ними прав і свобод саме заявника (боржника), тобто сторони виконавчого провадження, а не іншої особи ( ОСОБА_4 ), яка має право самостійного звернення до суду за захистом своїх прав.
 
Апеляційний суд також відхилив посилання, викладені в апеляційній скарзі про те, що державним виконавцем було вчинено проникнення до належного ОСОБА_4 на праві власності приміщення без її повідомлення, без згоди та без вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до її володіння, оскільки доступ до даного приміщення є вільним, так як там свою діяльність здійснює боржник ОСОБА_1 , опис та арешт проведено у присутності боржника ОСОБА_1 та понятих, боржник ОСОБА_1 , як свідчить постанова від 03 червня 2020 року не висловлювала з цього приводу жодних заперечень. 
 
03 березня 2021 року засобами поштового зв`язку  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 серпня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та задовольнити скаргу.
 
ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судами норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що все описане та арештоване державним виконавцем майно належить ОСОБА_4 , яка не є боржником в межах виконавчого провадження, про що було повідомлено виконавця одразу та надано копію договору позички нерухомого майна від 04 січня 2019 року. Висновок суду про те, що договір позички укладено з метою уникнення виконання рішення суду ґрунтується виключно на припущеннях, оскільки зазначений договір є діючим та ніким не скасований. Долучені до матеріалів справи квитанції на розрахунок готівкою за 2015 рік підтверджують, що майно придбавалось позичкодавцем задовго до ухвалення рішення про стягнення боргу з боржника. У статті 1 Закону України «Про захист прав споживача» передбачено, що підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами. Обґрунтовуючи касаційну скаргу у цій частині, особа, яка подала касаційну скаргу, посилається на постанову Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/2159/15-цта зазначає, що належність майна іншій особі, відмінній від боржника, також доведена належними та допустимими доказами, адже до матеріалів справи долучено квитанції про купівлю ОСОБА_4 спірних речей офісного вжитку. Державний виконавець не вправі була накладати арешт на майно, що не належить боржнику. Судами попередніх інстанцій оскаржені рішення були ухвалені з позиції, що описане та арештоване майно належить боржнику, однак, при цьому не застосовано норми права, передбачені статтею 55 Закону України «Про виконавче провадження», адже спірні речі офісного вжитку знаходяться у володінні та користуванні ОСОБА_1 за адресою здійснення її професійної діяльності, а відтак це майно необхідне для професійних занять боржника, яке є єдиним джерелом її доходу. При здійсненні нотаріальної діяльності сумісництво за іншою посадою неможливе, тому іншого джерела доходу у приватного нотаріуса ОСОБА_1 не має. Своїми діями державний виконавець порушила норми закону та вчинила проникнення до належного ОСОБА_4 (яка не є боржником) на праві власності приміщення без її повідомлення, без згоди та без вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до її володіння.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебуває виконавче провадження № 57815799, відкрите 04 грудня 2018 року на підставі виконавчого листа № 2/303/688/18 виданого 18 вересня 2018 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 2 560 792,80 грн та 19 205,95 грн. судового збору. 
 
03 червня 2020 року при примусовому виконанні виконавчого листа державним виконавцем Міснік Н. В. проведено опис майна за адресою здійснення незалежної професійної діяльності приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_1: АДРЕСА_1 та накладено арешт на усе описане майно. В даному документі описано майна на 21 пункт, відповідальним зберігачем описаного та арештованого майна є ОСОБА_1 . 
 
Згідно договору позички нерухомого майна, укладеного 04 січня 2019 року між ОСОБА_4 , у якості позичкодавця, з однієї сторони, та ОСОБА_1 , у якості користувача, з іншої сторони, ОСОБА_4 передає, а ОСОБА_1 приймає у безоплатне тимчасове користування - 1/3 (одну третю) частину приміщення, обладнання приміщення, меблі, орітехніку, що знаходяться в будинку за АДРЕСА_1 . Все приміщення складається з трьох кімнат. 1/3 частина приміщення, що передається в безоплатне тимчасове користування, належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_1 від 08 травня 2009 року за реєстровим номером 881 та зареєстровано в КП «Мукачівське БТІ та ЕО». Додаток до договору позички майна від 04 січня 2019 року свідчить, що сторони договору домовились про безоплатну передачу речей офісного вжитку для використання за адресою АДРЕСА_1 , а саме: стіл офісний, коричневого та чорного кольору (стіл керівника): крісло офісне, вироблене з шкіри та дерева в коричневому кольорі; крісла салатового кольору в кількості двох штук; стаціонарні комп`ютери в зборі (монітор Samsung, клавіатура Genius, миш комп`ютерна, системний блок Delux) в кількості трьох; сейф коричневого кольору; шафа-купе трьох секційна; стільці офісні у кількості 28 штук; кондиціонери Cooper в кількості двох одиниць; шафа офісна трьох секційна зі скляними дверцями; радіо - телефон Panasonic; стіл офісний коричневого кольору з лаковим покриттям; сканер марки HP G2710; принтери марки Canon в кількості двох одиниць; ксерокопіювальний апарат марки SHARP; металеві шафи в кількості двох одиниць.
 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
 
У частині першій статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Встановивши, що дії державного виконавця з опису і арешту майна не порушують прав боржника ОСОБА_1 , суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні скарги.
 
Посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/2159/15-ц, колегія суддів відхиляє, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду закарпатської області від 19 серпня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Міснік Нелі В`ячеславівни, стягувач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна».
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                        В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                                                                        Н. О. Антоненко
 
                                                                                                   М. М. Русинчук