П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/1855/20-а 
Головуючий у 1-й інстанції:  Воробйова Інна Анатоліївна 
                       Суддя-доповідач:  Капустинський М.М. 

18 січня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Капустинського М.М. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Смілянця Е. С. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Західного територіального управління Національної гвардії України на рішення   Вінницького окружного адміністративного суду від 27 липня 2020 року (прийнятого в м. Вінниці, повний текст складено 27.07.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про  визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, виклавши його абзац третій у такій редакції:, 
В С Т А Н О В И В :
в травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - військова частина НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив:
- визнати протиправними дії щодо відмови в нарахуванні та виплаті середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 квітня 2019 року по 16 квітня  2020 року;
- зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 квітня 2019 року по 16 квітня  2020 року в сумі 167 159, 03 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходив  службу у  Військовій частині НОМЕР_1 Західного територіального управління Національної гвардії України та в квітні  2019 року його виключено із списків особового складу. Однак, у відповідності до вимог чинного законодавства відповідач не провів з ОСОБА_1 розрахунків щодо виплати компенсації за неотримане речове майно в день звільнення. Компенсація за нестримане речове майно надійшла на картковий рахунок лише 16.04.2020 року, однак позивачеві не було виплачено середнього заробітку за час затримки розрахунку, що і стало підставою для звернення до суду.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27.07.2020 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 квітня 2019 року по 16 квітня  2020 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Західного територіального управління Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 квітня 2019 року по 16 квітня  2020 року у сумі 163 534,40 (сто шістдесят три тисячі п`ятсот тридцять чотири гривні 40 копійок) (з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів).
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що компенсація за неотримане речове майно не входить до грошового забезпечення військовослужбовців, оскільки, закупівля речового майна здійснюється незалежно від виплати грошового забезпечення і лише при незабезпеченні військовослужбовця речовим майном, відповідно до п.7 Порядку №178 здійснюється виплата грошової компенсації.
18 вересня 2020 року до Сьомого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач посилаючись на норми ч.2 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей" від 20.12.1991 року, абз.3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента від 10 грудня 2008 року №1153/2008 та правовий висновок, що міститься в постановах Верховного Суду від 31.10.2019 року у справі №2340/4192/18 та у справі №816/1640/17 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлені та неоспорені сторонами такі обставини.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №91 від 25.04.2019 року припинено (розірвано) контракт та виключено із списків особового складу Військової частини ОСОБА_1 .
22.04.2019 року ОСОБА_1 подано рапорт про виплату компенсації за неотримане речове майно. Однак, компенсацію позивачу в сумі 38 890,68 грн. виплачено лише 16.04.2020 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку.
У зв`язку із чим, позивач звернувся 21.04.2020 року до Військової частини із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні.
У відповідь на звернення позивача 22.04.2020 року листом за вих. №50/08/33-1160 ОСОБА_1 повідомлено про те, що норми трудового законодавства не поширюються на військовослужбовців Національної гвардії України та, що постановою КМУ №704 від 30.08.2017 року не передбачено здійснювати розрахунок середнього заробітку для військовослужбовців.
Не погоджуючись  із такою позицією суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки на день виключення зі списків особового складу військової частини позивач не був забезпечений повністю грошовим забезпеченням, а саме грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а також враховуючи позицію Верховного та Конституційного судів щодо застосування ст.116,117 до військовослужбовців Збройних Сил України, ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Постановою Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30 серпня 2017 р. №704 регулюються правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. №2011-ХІІ (далі - Закон) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів. Цим Законом передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військо військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Статтею 2 Закону №2011-ХІІ встановлено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Так, відповідно до ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з п.2,4 ст.9 вищевказаного Закону визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Згідно з ч.2 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. №2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. З зазначеного вище слідує, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової час тини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Згідно з нормами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Враховуючи, що Положенням №1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця, то за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
В той же час колегія суддів звертає увагу, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення), а також порядку вирішення спорів щодо оплати праці. В свою чергу, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, водночас такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Так, згідно з положеннями статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Частиною 1 статті 116 КЗпП України, встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 31.10.2019 у справі №825/598/17.
Враховуючи те, що на день виключення зі списків особового складу військової частини позивач не був забезпечений повністю грошовим забезпеченням, а саме грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а також позицію Верховного та Конституційного судів щодо застосування ст.116,117 до військовослужбовців Збройних Сил України, ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Щодо вимоги про визнання протиправними дій щодо не виплати середньомісячного заробітку, колегія суддів вказує на наступне.
У відповідності до  загальних засад права, бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи. В свою чергу, дії  - це юридично значуща активна  (тобто врегульована нормами права) поведінка суб`єкта владних повноважень, що спричиняє юридичні наслідки. Тож, враховуючи, що відповідачем не нараховано та не виплачено середній заробіток, тобто не вчинено дії, то в частині визнання протиправними дій щодо відмови в нарахуванні та виплаті середнього заробітку, позов задоволенню не підлягає, оскільки жодних дій відповідачем не вчинялось.
Відповідно до частини першої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав,  свобод та інтересів людини і громадянина з боку суб`єктів владних повноважень.
Системний аналіз  вищезазначеного дозволяє дійти висновку, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві. Вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога. Зазначене підтверджується роз`ясненням поняття "виходу за межі позовних вимог", наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року "Про судове рішення".
Відповідно до пункту 3 цієї, Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.
Отже, керуючись статтею 9 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, оскільки це є необхідним для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить.
Як встановлено судом першої інстанції відповідачем при виключенні позивача з списків особового складу 25.04.2019 року не виплачено останньому усіх належних йому сум, а саме компенсацію за речове майно, на яку мав право позивач. Зазначеними діями, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у не проведенні 25.04.2019 року остаточного розрахунку при звільненні позивача з військової служби.
Визначаючись щодо вимоги про зобов`язання виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі  167 159, 03 грн., колегія суддів зазначає  таке.
Згідно з положеннями пп. "л" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 цей Порядок застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством ви плати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт; високі досягнення в праці; умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.
Положеннями абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 визначено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. 
Відповідно до пункту 5 даного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з нормами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як встановлено з матеріалів справи, згідно розрахунку, наданого відповідачем, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 456, 80 грн. (26951, 50 грн. (сума грошового забезпечення за  останні два місяці служби)/59 днів (календарні відпрацьовані дні)), відповідно кількість календарних днів затримки розрахунку за період з 25 квітня 2019 року по 16 квітня  2020 року складає - 358, у зв`язку з чим сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 163 534,40 грн. (456,80 грн. (середньоденна заробітна плата) x358 днів (дні затримки виплати)).
За таких підстав, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку буде складати 163 534 грн. 40 коп., а не 167 159 грн. 03 коп., як зазначено позивачем.
Водночас, колегія суддів вважає, що в порівнянні із виплаченою сумою компенсації за неотримане речове майно в розмірі 38890,68 грн., суму 163 534,40 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму таких виплат.
Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019, а також у постанові від 12.08.2020 у справі № 400/3151/19.
За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, враховуючи, що недоплачена сума грошової компенсації за неотримане речове майно становить 38890,68 грн., яка є значно меншою, ніж середній заробіток за час затримки зазначеної виплати, тому колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо виплати ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 25 квітня 2019 року по 16 квітня 2020 року в сумі 163 534,40 грн. та вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.
Так, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 38890,68 грн. (частка компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій) / 163534,40 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 25 квітня 2019 року по 16 квітня 2020 (358 днів)) = 0,24 %.
Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,24% становить: 456,80 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 0,24% = 108,63 грн., 108,63 грн. х 358 ( днів затримки розрахунку) = 38890,68 грн.
За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, колегія суддів дійшла висновку про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 38890,68 грн.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
Щодо посилань відповідача на позицію викладену в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року № 620/1982/19, колегія суддів зазначає, що таке посилання відповідача є необґрунтованим, в силу того, що в наведеній постанові викладені інші обставини справи, а саме те, що позивач звернувся з пропуском строку на звернення до суду, водночас, в справі, що розглядається такий строк порушено не було.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що постанові Верховного Суду, від 22.01.2020 року №620/1982/19 на яку посилається відповідач, Верховний Суд зазначив, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на день виключення зі списків особового складу військової частини позивач не був забезпечений повністю грошовим забезпеченням, а саме грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а також враховуючи позицію Верховного та Конституційного судів щодо застосування ст. ст. 116, 117 до військовослужбовців Збройних Сил України зазначає, що ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у співмірному розмірі.
У силу  п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі  ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Західного територіального управління Національної гвардії України задовольнити  частково.
Змінити рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, виклавши його абзац третій у такій редакції:
"Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Західного територіального управління Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 квітня 2019 року по 16 квітня 2020 року в сумі 38890,68 грн. (тридцять вісім тисяч вісімсот девяносто гривень 68 коп.) (з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів)".  

В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 липня 2020 року в адміністративній справі №120/1855/20-а залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Постанова суду складена в повному обсязі  18 січня 2021 року.

Головуючий	 	 	Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сапальова Т.В.    Смілянець Е. С.